КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/7611/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Сіромашенко Н.В., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у праві вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном (квартирою), -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у праві вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном (квартирою), в якому просила усунути перешкоди у праві вільного володіння, розпорядження та користуванні нерухомим майном (квартирою), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та належить їй на праві приватної власності на 1/12 частку вказаної квартири.

Позов обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_6 , яка на підставі Свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №1 від 24 січня 2007 року номер №5-472, зареєстрованого в КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 30 січня 2007 року у реєстрову книгу за реєстровим №117, володіла правом власності на 1/12 частку житлової квартири АДРЕСА_1 .

Зазначає, що 04 січня 2024 року на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 січня 2024 року, спадкова справа №131/2023, зареєстровано в реєстрі №17, вона, як дочка ОСОБА_6 , отримала у спадщину за заповітом право власності на 1/12 частку житлової квартири за вищевказаною адресою.

Співвласниками даної квартири на даний час є: ОСОБА_7 , який отримав право власності на 1/12 частку підставі Свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №1 від 22 січня 2007 року, номер 5-406, яку передав своїй доньці ОСОБА_4 ; ОСОБА_8 , який отримав право власності на 1/12 частку на підставі Свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №1 від 23 листопада 2006 року номер 5-6501, яку передав ОСОБА_2 ; ОСОБА_5 , яка отримала право власності на 1/12 частку квартири, на підставі Свідоцтва про право на спадщину, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №1 від 28 листопада 2006 року номер 5-6631; ОСОБА_2 отримала право власності на 1/3 частку спірної квартири, на підставі Договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №3 від 16 серпня 2002 року номер 2-1960; ОСОБА_3 отримала право власності на 1/3 частку спірної квартири, на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого фондом комунального майна Радянського району 02 червня 1993 року, Дублікат №2.

Позивач зазначає, що є повноправною співвласницею вказаної квартири, але з моменту оформлення свого права власності на спірну квартиру, позивачка позбавлена будь-якої можливості фізичного доступу до спірної квартири, так як співвласник - ОСОБА_2 , без відома та згоди інших співвласників даного помешкання, у тому числі і без згоди позивачки, використовуючи всю площу такої квартири виключно у цілях власного збагачення, уклала договір оренди (найму) нерухомого майна, відповідно до якого у вказаній квартирі на платній основі тривалий час проживають сторонні особи. Крім того, співвласник вказаної квартири ОСОБА_2 , відверто ігнорує звернення позивачки, відмовляється вирішити це питання мирним шляхом та надати позивачці та іншим співвласникам можливість повного доступу до вказаного спірного помешкання, чим грубо порушує права позивачки.

Більшу частину свого часу співвласник ОСОБА_2 проводить за кордоном і за короткий проміжок часу її перебування на території України, зв`язатися з нею для мирного вирішення спірного питання щодо користування даною квартирою не є можливим, на контакт йти відмовляється, телефонні дзвінки ігнорує, у зв`язку із чим позивачка вимушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

У зв`язку з викладеним, позивачка була вимушена звернутися до суду для врегулювання спірного питання у судовому порядку та просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути з ОСОБА_2 на її користь судові витрати.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було проігноровано ті обставини, що відповідач чинить перешкоди їй у праві вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном (квартирою) шляхом не допуску її в квартиру, не наданню дублікатів ключів та здачу в оренду квартири невідомим особам.

Вказує, твердження суду першої інстанції щодо не надання нею належних та допустимих доказів вчинення перешкод з боку відповідача у користуванні спірною квартирою не відповідає дійсності. Відповідно до довідки Шевченківського УП ГУ НПУ в місті Києві від 23 лютого 2024 року вбачається, що вона зверталася до управління поліції з приводу неправомірних дій відповідачки. Наголошує, в квартирі проживають інші особи, які не є співвласниками.

22 квітня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_9 , відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що позивачем не було обрано належний спосіб захисту своїх прав, що не дозволяє вирішити спір у спосіб, який є ефективним.

Вказує, що частка позивача у квартирі є незначною. Звертаючись до суду з позовом, у якому позивач просить усунити перешкоди у праві вільного володіння, розпорядження та користування нерухомим майном (квартирою), позивачу слід визначитись, яка саме частина квартири належить їй, оскільки право власності на 1/12 частину не означає права вільного володіння, розпорядження та користування всією квартирою. Тобто, 1/12 частина квартири має бути виділена в натурі.

При апеляційному розгляді справи позивач, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, не з`явилась ( а.с. 164-165).

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_9 заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін, оскільки доводи, на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених у рішенні суду. Вважає, що оскаржуване рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Інші, належним чином повідомлені учасники справи, не з`явились ( а.с. 157-160,).

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24 січня 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Лавренюк С.М., зареєстрованого в реєстрі за №5-472, спадкоємицею частки майна ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дочка ОСОБА_6 .. Спадкове майно, на яке в указаній частці видане це свідоцтво, складається з 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 , належної померлому на підставі дублікату -2 свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна Радянського району міста Києва 02 червня 1993 року, згідно з розпорядженням (наказом) №2366 від 01 червня 1993 року, зареєстрованого в Київському МБТІ 02 листопада 2000 року у реєстровій книзі №117. Вказана квартира в цілому складається з трьох житлових кімнат, загальною площею -80,70 кв.м, в тому числі житловою площею - 47,60 кв.м. Свідоцтво про право на спадщину на частку спадкового майна видане громадянину ОСОБА_8 .. Свідоцтво про право на спадщину на частку спадкового майна видане громадянці ОСОБА_5 .. Свідоцтво про право на спадщину на частку спадкового майна видане громадянину ОСОБА_7 ..

Згідно Інформаційної довідки КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» КВ-2023 №841 від 07 лютого 2023 року вбачається, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за:

-1/3 частина ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого фондом комунального майна Радянського району 02 червня 1993 року, дублікат № НОМЕР_1 виданий згідно розпорядження Радянською районною державною адміністрацією № 340 від 10 серпня 2000 року, та зареєстрованого в Бюро 02 листопада 2000 року за реєстровим № 117;

-1/3 частина ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого Київською державною нотаріальною конторою №3 16 серпня 2002 року № 2-1960, та зареєстрованого в Бюро 20 серпня 2002 року за реєстровим №117;

-1/12 частини ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою№ 1 28 листопада 2006 року № 5-6631, та зареєстрованого в Бюро 18 грудня 2006 року за реєстровим №117;

-1/12 частини ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №1 22 січня 2007 року №5-406, та зареєстрованого в Бюро 26 січня 2007 року за реєстровим №117;

-1/12 частини ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Київською державною нотаріальною конторою №1 24 січня 2007 року № 5-472, та зареєстрованого в Бюро 30 січня 2007 року за реєстровим №117.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, Серія НОМЕР_2 від 27 травня 2022 року.

Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 січня 2024 року, 1/12 частини квартири АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1 , що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав від 04 січня 2024 року № 360836962.

Так, зі змісту довідки Шевченківського УП ГУ НПУ в м. Києві від 23 лютого 2024 року за результатами перевірки по зверненню ОСОБА_1 вбачається, що позивач зверталася до управління поліції з приводу нібито неправомірних дій відповідачки. При цьому не встановлено даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення.

Аналізуючи зміст наданих позивачем доказів суд приходить до висновку, що вони не можуть прийматися судом в якості належного та допустимого доказу вчинення перешкод у користуванні спірним нерухомими майном, оскільки з нього неможливо встановити, що, дійсно, ОСОБА_2 чинила перешкоди ОСОБА_1 у користуванні нежитловим приміщенням.

Крім того, із наявних у матеріалах справи заперечень вбачається, що відповідачка категорично заперечує викладені позивачем у позові обставини та факт чинення нею перешкод у користуванні вказаної квартири. Такі відомості не були спростовані позивачкою.

Будь-яких інших доказів того, що відповідачкою чиняться позивачці перешкод у користуванні спільною власністю, матеріали справи не містять.

Таким чином, позивачкою не доведено факту вчинення їй з боку відповідачки перешкоди у користуванні спірним житлом.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина 2 статті 386 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , належить сторонам та третім особам у справі на праві спільної часткової власності.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні спірною квартирою.ОСОБА_2 , без відома та згоди інших співвласників даного помешкання, уклала договір оренди (найму) нерухомого майна, відповідно до якого у вказаній квартирі на платній основі тривалий час проживають сторонні особи. Крім того, ОСОБА_2 , відверто ігнорує її звернення, відмовляється вирішити це питання мирним шляхом та надати їй та іншим співвласникам можливість повного доступу до вказаного спірного помешкання. Більшу частину свого часу співвласник ОСОБА_2 проводить за кордоном і за короткий проміжок часу її перебування на території України, зв`язатися з нею для мирного вирішення спірного питання щодо користування даною квартирою не є можливим, на контакт йти відмовляється, телефонні дзвінки ігнорує, у зв`язку із чим позивачка вимушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено те, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою.

Колегією суддів апеляційного суду звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували той факт, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не в повній мірі враховано довідку Шевченківського УП ГУ НПУ в місті Києві від 23 лютого 2024 року, відповідно до якої вбачається, що позивач зверталася до управління поліції з приводу неправомірних дій відповідачки, не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, оскільки зі змісту такої довідки не вбачається, що за результатами перевірки ОСОБА_2 дійсно чинила перешкоди ОСОБА_1 у користуванні оскаржуваним приміщенням.

Зі змісту довідки вбачається, що заявниця ( ОСОБА_1 ) просила поліцію встановити хто саме та на яких підставах мешкає в квартирі за адресою : АДРЕСА_1 .

Суд апеляційної інстанції наголошує, що вказана довідка не містить доказової інформації, на підставі якої суд установлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для вирішення цієї справи, зокрема щодо вчинення перешкод позивачу у користуванні та розпорядженні майном.

Жодних інших доказів на підтвердження того, що відповідачкою ОСОБА_2 чиняться ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житлом, матеріали справи не містять.

З огляду на вказане колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що відповідачкою чиняться перешкоди їй у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм житлом, отже позовні вимоги є недоведеними.

Крім того колегією суддів враховується, що позовні вимоги ОСОБА_1 сформульовано з використанням неналежного способу захисту, оскільки не зазначено у який саме спосіб має бути відновлено порушене право.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 листопада 2024 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв