Справа № 138/1979/22
Провадження № 22-ц/801/1214/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Київська Т.Б.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 рокуСправа № 138/1979/22м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя-доповідач),

суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: Вінницька обласна прокуратура, Держава України в особі Державної казначейської служби України,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , його представника адвоката Королюк Оксани Вікторівни та Вінницької обласної прокуратури на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Київської Т.Б., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

В серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Позовні вимоги, які в подальшому були збільшені обґрунтовані тим, що 31 січня 2019 року о 14 год. 55 хв. позивач був затриманий за підозрою у вчиненні ним кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч.3 ст. 368 КК України та направлений у Вінницьке ІТТ №1. 01 лютого 2019 року йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) за ч. 3 ст. 368 КК України та клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Проте ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2019 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено, застосовано запобіжний захід у вигляді застави в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, а також звільнено з під варти в залі судового засідання.

23 липня 2019 року повідомлено про нову підозру у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів) за ч. 1 ст. 366 КК України та ч. 3 ст. 368 КК України.

12 серпня 2019 року позивачу було вручено обвинувальний акт в межах даного кримінального провадження.

Вироком Могилів-Подільського міськрайонного суду по справі № 138/2132/19 від 23 листопада 2021 року позивача виправдано і ухвалою від 04 березня 2022 року Вінницький апеляційний суд залишив такий вирок суду без змін.

Таким чином, з часу затримання і до набрання вироком суду законної сили, позивач перебував під слідством 38 місяців та чотири дні, з яких 2 дні перебував під вартою та 2 місяці був відсторонений від посади, а саме з 11 лютого 2019 року по 10 квітня 2019 року.

В обґрунтування завданої моральної шкоди зазначив, що після затримання на центральній площі міста, яке супроводжувалося слідчими діями в публічному місці, особа позивача, який обіймав керівну посаду в органі місцевого самоврядування, зазнала публічного приниження, що завдало шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Подальше розповсюдження інформації про інкримінований злочин у ЗМІ, інтернеті та в прямому ефірі телепрограми « ІНФОРМАЦІЯ_1 » посилило приниження та суспільний осуд.

Обшук у квартирі позивача в нічний час за участю малолітніх дітей, арешт його майна, затягування досудового слідства без проведення необхідних дій, а також тиск із боку правоохоронних органів з метою отримання неправдивих свідчень вважав істотним втручанням в його особисте та сімейне життя. Крім того, зазнаючи психологічного тиску, позивач був змушений звільнитися з посади, залишившись без засобів до існування. Згодом він став об`єктом фізичного насильства та погроз, зокрема з боку пов`язаних із іншим фігурантом справи осіб, що спричинило відкриття кримінальних проваджень.

Вважає, що внаслідок тривалого кримінального переслідування та пов`язаного з ним суспільного осуду, втрати роботи, знищення майна, погіршення здоров`я самого позивача і смерті його батька внаслідок інсульту, спричиненого стресом, йому завдано моральної шкоди.

З огляду на вищезазначене оцінив завдану йому моральну шкоду в загальному розмірі 4320000,00 грн.

Поряд з цим на переконання позивача, він окрім моральних страждань, зазнав суттєвого утиску у професійній сфері. Незаконне ініціювання кримінального провадження прямо було пов`язане з виконанням ним посадових обов`язків, що знищило його репутацію та спричинило тиск із вимогами негайного звільнення. Так 04 лютого 2019 року, під психологічним тиском, позивач у приміщенні відділу кадрів змушений був написати дві заяви про відпустку і про звільнення за власним бажанням, які не були зареєстровані та не виражали його справжньої волі. Незважаючи на це, 11 лютого 2019 року, відразу після оголошення підозри міському голові, його було звільнено. З урахуванням характеру інкримінованого діяння у сфері трудових правовідносин працевлаштування в інші установи було неможливим, що призвело до тривалого періоду матеріальної та соціальної незахищеності.

З огляду на вказане та з урахуванням отримуваної середньомісячної заробітної плати вважав, що йому спричинено шкоду внаслідок незаконного звільнення у розмірі 402874,42 грн.

Також зазначено, що ним понесено витрат на оплату адвокатських послуг в розмірі 173600,00 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду із цим позовом в якому він просив суд: 1) Зобов`язати відповідача Вінницьку обласну прокуратуру на офіційній сторінці Вінницької обласної прокуратури https://vin.gp.gov.ua/,в розділі «стартова сторінка новини та публікації», а також на її сторінці у фейсбуці принести йому публічне вибачення за незаконні дії під час кримінального провадження №138/2132/19 прокурора Вінницької обласної прокуратури Куцяка М.Ф., його особисту некомпетентність та упередженість, що спричинили позивачу та його родині значну матеріальну та матеріальну шкоду в строк не пізніше одного місяця з дня набрання рішенням законної сили; 2) Зобов`язати відповідача - Вінницьку обласну прокуратуру застосувати зворотну вимогу шляхом притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора Вінницької обласної прокуратури Куцяка М.Ф.; 3) Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на відшкодування моральної шкоди суму еквівалентну 540 мінімальних заробітних плат, станом на час винесення рішення суду, що становить 4320000 (чотири мільйона триста двадцять тисяч) гривень 00 копійок; 402 874,42 грн (чотириста дві тисячі вісімсот сімдесят чотири грн., 42 коп.) шкода внаслідок незаконного звільнення; 173600,00 грн. витрати на оплату вартості адвокатських послуг.

Водночас, ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 14 березня 2025 року, за клопотанням представника позивача, закрито провадження у справі в частині позовних вимог про зобов`язання відповідача Вінницьку обласну прокуратуру застосувати зворотну вимогу шляхом притягнення до дисциплінарної відповідальності прокурора Вінницької обласної прокуратури, а також про стягнення з держави Україна за рахунок коштів державного бюджету України, шкоди завданої внаслідок незаконного звільнення позивача в розмірі 402874,42 грн.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування майнової шкоди 173600 грн. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 304000,00 грн.

Судові витрати за проведення експертизи в розмірі 2794,39 грн. стягнуто з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 .

Решту витрат за проведення експертизи в розмірі 23493,41 грн. залишено за позивачем ОСОБА_1 .

В задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року області мотивоване тим, що позивач перебував під кримінальним переслідуванням, однак був виправданий судом, відтак він має право на відшкодування відповідної моральної шкоди, оскільки таке його право гарантовано Законом. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом враховано обсяг завданої шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством та судом, а тому виходячи із засад розумності і справедливості, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 304000,00 грн., яка визначена з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування шкоди 8000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування майнової шкоди в розмірі 173600,00 суд зазначив, що застосування Закону «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено Положенням, згідно з абзацом третім пункту 10 якого визначено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону, відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо принесення позивачу публічних вибачень місцевий суд вказав, що така не може бути застосована на практиці через відсутність в цивільному законодавстві України норми, якою чітко було б передбачено, що вибачення є способом захисту цивільних прав та інтересів при вирішенні такого спору.

Частково не погоджуючись з рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року ОСОБА_1 та його представник адвокат Королюк О.В. подали апеляційні скарги, в яких, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просили оскаржуване рішення в відмовній його частині скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та його представника адвоката Королюк О.В. мотивовані тим, що на їх думку суд попередньої інстанції хоч і вірно прийшов до висновку про завдання позивачу моральної шкоди, проте помилково не прийняв до уваги висновок експертизи в повному обсязі та значно зменшив визначений розмір завданої такої шкоди. Вважають, що місцевим судом при визначенні розміру відшкодування не враховано тяжкість вимушених змін позивача у життєвих і суспільних стосунках, зниження престижу, репутації, а також глибини моральних страждань. Крім того вважають помилковими висновки місцевого суду про відсутність в цивільному законодавстві України норм, які передбачають вибачення, як спосіб захисту порушеного права. На їх переконання вказаний спосіб захисту передбачений в ч. 3 ст. 23 ЦК України.

Також частково не погоджуючись з рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року Вінницька обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просила оскаржуване рішення в частині відшкодування майнової шкоди в розмірі 173600,00 грн. скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Апеляційна скарга Вінницької обласної прокуратури мотивована тим, що на переконання заявника суд попередньої інстанції не звернув увагу на те, що частина наданих стороною позивача документів на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу не відповідає вимогам ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», зокрема: в угоді б/н від 31 січня 2019 року не визначено розмір гонорару за надання допомоги щодо «слідчих дій по проведенню обшуку, згідно ухвали суду по справі №127/3179/19»; в угоді б/н від 31 січня 2019 року визначено, що «за захист на досудовому розслідуванні» сума оплати складає 13600,00 грн, натомість відповідно до акту виконаних робіт передбачено ще «вартість у процесуальних діях, що відбувались у м. Вінниця» на суму 34000,00 грн. Вважає, що передбачене в договорі надання правової допомоги: «за захист на досудовому розслідуванні» включає в себе і визначений актом виконаних робіт «вартість у процесуальних діях, що відбувались у м. Вінниця». Також покликається на те, що судом помилково прийнято до уваги акти виконаних робіт № 1-19 до договору від 17 жовтня 2019 року, зокрема, в частині понесених витрат за кожне судове засідання, оскільки судові засідання 18 листопада 2019 року, 11 грудня 2019 року, 15 січня 2020 року, 24 березня 2020 року, 12 червня 2020 року, 13 жовтня 2020 року, 20 березня 2021 року, 31 березня 2021 року не відбулись з підстав перебування судді на лікарняному, відпустці, відрядження, а також хворобою, неявкою та або ініціюванням клопотання про відкладення самим представником ОСОБА_1 . Крім того звертає увагу на те, що в акті виконаних робіт №1 від 29 листопада 2019 року до договору від 17 жовтня 2019 року включено понесення витрат на підготовку та написання вступного слова в розмірі 5000,00 грн., яка не визначено у договору (додатковій угоді №1). Поряд з цим вважає, що місцевим судом, як факт оплати помилково прийнято квитанції ПриватБанку від 15 грудня 2021 року, 06 січня 2022 року, 14 січня 2022 року, 02 лютого 2022 року, оскільки такі не містять реквізитів щодо призначення платежу, а квитанція від 09 квітня 2022 року взагалі оплачена матір`ю ОСОБА_1 ОСОБА_2 , яка не є стороною договору про надання правової допомоги. Щодо інших квитанцій про оплату послу адвоката які проведені в період з 31 вересня 2019 року по 31 серпня 2021 року зазначає про те, що в останніх не зазначено платника коштів.

05 травня 2025 року від представника позивача ОСОБА_1 адвоката Королюк О.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури, в якому вона заперечила аргументи викладені в ній вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог. Поряд з цим покликається на те, що угодою від 31 січня 2019 року передбачено як оплату 13600,00 грн. «за захист на досудовому розслідуванні» так і умову щодо оплату додаткових коштів за актом виконаних робіт, оскільки адвокату наперед неможливо спрогнозувати на досудовому розслідуванні усіх слідчих дій та їх кількість. Також покликається на те, що судові засідання, які не відбулись не спростовують факту підготовки адвоката до них та необхідності їх оплати. Також заперечує позицію Вінницької обласної прокуратури в частині неприйняття квитанцій про оплату послуг адвоката, оскільки чинним законодавством не передбачено імперативних вимог щодо зазначення всіх атрибутів в таких квитанціях, зокрема, платника, призначення платежу тощо.

Інші сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційних скарг, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційні скарги ОСОБА_1 , його представника адвоката Королюк О.В. та Вінницької обласної проуратури не підлягають до задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 31 січня 2019 року о 16 год. 10 хв. позивача було затримано в м.Могилів-Подільський на пл.Шевченка, буд.6/16 за підозрою у вимаганні та отриманні неправомірної вигоди в сумі 7500,00 доларів США, які були вилучені з автомобіля Фольцваген Пассат д.н.з. НОМЕР_1 , яким користувався позивач, що підтверджується протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 31 січня 2019 року. Також, у даному протоколі зазначено, що обшук не проводився, у зв`язку з проведенням огляду, який відображено в окремому протоколі. Зауваження і доповнення до протоколу не надходили і його копія була вручена позивачу (Т.1, а.с.92-94).

01 лютого 2019 року позивачу та його захиснику було вручено повідомлення про підозру позивача у вчиненні ним кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України (Т.1, а.с.94 (зворотній бік)-96, Т.2, а.с. 227-230).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02 лютого 2019 року по справі № 127/3306/19 відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою терміном на 60 днів та застосовано запобіжний захід у виді застави в розмірі 150 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 288150,00 грн. та покладено на нього відповідні обов`язки по ст. 194 КПК України з терміном дії до 01 квітня 2019 року, а також звільнено з під варти в залі судового засідання. Така ухвала залишена без змін Вінницьким апеляційним судом 08 лютого 2019 року (Т.1, а.с.49,50,96 (зворотній бік)-98, Т.3, а.с. 30-34).

В подальшому, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2019 року продовжувалась дія обов`язків покладених на ОСОБА_1 згідно ст. 194 КПК України, терміном до 01 червня 2019 року (Т.1, а.с.21, 100-102, Т.3, а.с. 3-5, 38-41).

Також, ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 02 листопада 2020 року ОСОБА_1 скасовано запобіжний захід у виді застави та покладено на ОСОБА_1 обов`язки передбачені ч.1-ч.3 ст.194 КПК України (Т.2, а.с.201).

Тобто, позивач був затриманий лише на два дні і як такий, запобіжний захід у виді тримання під вартою йому не обирався.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 лютого 2019 року по справі №127/3627/19 ОСОБА_1 відсторонено від посади начальника земельного відділу Могилів-Подільської міської ради стром на два місяці, до 10 квітня 2019 року (Т.1, а.с.99-100, Т.3, а.с. 35-37).

Разом з тим, як слідує з доказів самої ж сторони позивача, з 04 лютого 2019 року ОСОБА_1 перебував у відпустці на підставі розпорядження Могилів-Подільського міського голови №7-к від 04 лютого 2019 року, а 11 лютого 2019 року розпорядженням того ж міського голови №30-к ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади з 19 лютого 2019 року за угодою сторін на підставі ст.36 КЗпП України (Т.1, а.с.64).

Тобто, за час дії вказаної вище ухвали слідчого судді від 11 лютого 2019 року до дня звільнення його з роботи за угодою сторін, а саме 19 лютого 2019 року, минули лише 9 днів, причому ці 9 днів позивач перебував у відпустці, яка мала б бути йому оплачена роботодавцем. Доказів іншого суду надано не було.

Стороною позивача суду надано докази про те, що за час досудового розслідування кримінального провадження було проведено ряд процесуальних дій, в тому числі за участю позивача, як підозрюваного, а також за участю його адвоката, зокрема:

1) Проводився огляд місця події, що підтверджується протоколом від 31 січня 2019 року (Т.1, а.с. 54 (зворотній бік)-55);

2) Проводився обшук за місцем проживання позивача 31 січня 2019 року, за участю ОСОБА_3 та захисника позивача адвоката Королюк О.В., що підтверджується відповідним протоколом (Т.1, а.с. 56-58).

3) Накладався арештна автомобіль марки «Фольцваген Пассат»,д.н.з. НОМЕР_1 , згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 05 лютого 2019 року (Т.1,а.с.47,48,Т.2,а.с.203-204). В подальшому постановою слідчого від 17 травня 2019 року адвокату КоролюкО.В. було відмовлено у задоволенні клопотання про передачу на відповідальне зберігання підозрюваному вказаного транспортного засобу (Т.1,а.с.23,Т.3,а.с.7,8), однак ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 червня 2019 року частково задоволено клопотання адвоката Королюк О.В. про скасування арешту майна і скасовано постанову про повну відмову у задоволенні клопотання від 17 травня 2019 року та зобов`язано слідчого який провадить досудове розслідування кримінального провадження № 0000019, негайно та безоплатно повернути ОСОБА_4 на відповідальне зберігання, під розписку, вказаний транспортний засіб (Т.3, а.с.9). Також, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2019 року відмовлено слідчому у застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження у виді арешту того ж транспортного засобу (Т.1, а.с. 24 (зворотній бік)-25, Т.3, а.с.10-11).

4) Отримувались зразки підпису та почерку позивача для експертизи, згідно протоколу від 14 лютого 2019 року. На протоколі наявні підписи адвоката Королюк О.В. та самого позивача (Т.1, 18, Т.2, а.с.248);

5) Ознайомлення захисника підозрюваного ОСОБА_1 з матеріалами досудового розслідування 20 лютого 2019 року (Т.1, а.с. 18 (зворотній бік));

6) Продовжувались строки досудового розслідування до 01 червня 2019 та до 01 серпня 2019 року, згідно ухвал Вінницького міського суду Вінницької області від 01 квітня 2019 року та від 29 травня 2019 року (Т.1, а.с.20,59,60, Т.2, а.с. 231-234, Т.3, а.с. 1-2).

Вироком Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області від 23 листопада 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.366 КК України, ч.3 ст.368 КК України та виправдано його на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України через недоведеність вчинення ним кримінальних правопорушень. У вказаному вироку суд дійшов висновку, зокрема, що за результатами розгляду даного кримінального провадження, оцінюючи кожен із доказів, наданих стороною обвинувачення з точки зору належності, допустимості, достовірності та їх сукупність, з точки зору достатності та взаємозв`язку для ухвалення обвинувального вироку, дотримуючись загальних засад кримінального провадження, зокрема: верховенства права, законності, рівності перед законом і судом, презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальності сторін, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, за результатами розгляду даного кримінального провадження, суд встановив, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом вчинення інкримінованих ОСОБА_1 діянь, передбачених ч.1 ст.366, ч.3 ст.368 КК України, з огляду на що він підлягає визнанню невинуватим та виправданню на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України. Крім того, при постановленні такого вироку суд прийняв до уваги твердження сторони захисту щодо того, що мала місце провокація злочину (Т.1, а.с.102 (зворотній бік)-115).

Ухвалою Вінницького апеляційного суду Вінницької області від 04 березня 2022 року вказаний вирок Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області залишено без змін (Т.1, а.с.115-118).

Позивачем також надано копії двох грамот отриманих від Могилів-Подільської міської ради до Дня працівника житлово-комунального господарства та побутового обслуговування населення в березні 2011 року та до Дня місцевого самоврядування в грудні 2011 років (Т.1, а.с. 53 (зворотній бік).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Переглядаючи рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року в частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях 1167, 1176 ЦК України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала (пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України).

Відповідно до частин першої, другої та сьомої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Необхідність відшкодування шкоди незалежно від вини особи яка її завдала у випадках встановлених вказаним вище Законом підтверджено постановою Верховного суду від 13 липня 2022 року у справі № 128/848/21.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема, органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

У пункті 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вказано, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Право на відшкодування шкоди виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.

Такі правові позиції є усталеними, про що зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21), а також в попередніх постановах Верховного суду від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16, від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17 та відтворено у постановах Верховного Суду: від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 638/1413/17, від 23 січня 2019 року у справі № 308/1990/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 338/12193/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі № 686/20012/18, від 10 липня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц, від 31 липня 2019 року у справі № 2/522/22682/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 243/2749/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 361/8742/15-ц, від 02 жовтня 2019 року у справі № 199/9550/15, від 20 листопада 2019 року у справі № 569/4199/15-ц.

До реабілітуючих підстав належать: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпання можливості їх отримати.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються: 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Встановивши, що позивач ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у період часу 38 місяців та чотири дні, з яких 2 дні був затриманий, однак вироком Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області від 23 листопада 2021 року останнього визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.366 КК України, ч.3 ст.368 КК України та виправдано його на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України через недоведеність вчинення ним кримінальних правопорушень, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність незаконних дій відносно позивача, а відтак, й наявність підстав для відшкодування моральної шкоди.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

За змістом статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

У частинах четвертій та п`ятій статті 4 указаного Закону визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі (див. постанову Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 346/5428/17 (провадження № 61-8102св21)).

Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суди, керуючись засадами справедливості, добросовісності та розумності, мають виходити із встановлених фактичних обставин кожної окремо взятої справи (див. постанову Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі № 202/1722/19-ц (провадження № 61-8370св21)).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Зазначений мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди гарантований державою (відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» у 2025 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня у сумі 8000,00 грн).

Вказане узгоджується із висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), а саме: «у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19) та постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20 (провадження № 61-10849св21), від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20 (провадження № 61-9023св21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23).

Судова практика з указаного питання є сталою, відмінність залежить лише від доказування й фактичних обставин конкретної справи.

Крім того, як зазначено у Рішенні Європейського суду з прав людини «Справа Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого королівства» (Case of ABDULAZIZ, CABALES AND BALKANDALI), 1985 р., з огляду на її природу, моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Більш того, право на відшкодування з урахуванням практики Європейського суду з прав людини повинно носити ефективний характер, і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже має бути відчутним не тільки для позивача але й для відповідача, що спонукало б відповідача вживати заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з України.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).

Таким чином розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 522/10503/22 (провадження № 61-3225св24).

При цьому відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У статті 110 ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Так незважаючи на встановлений факт наявності моральних страждань, експертний висновок не дає достатньо конкретних доказів того, що ці страждання були настільки значними, а тому визначення розміру компенсації в 540 МЗП є надмірною.

Також, Верховний Суд в своїй послідовній практиці звертає увагу на те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

З огляду на викладені обставини, оцінивши характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, які беззаперечно встановлені висновком експерта проведеної судової психологічної експертизи, а також враховуючи вимоги розумності та справедливості, суд попередньої інстанції прийшов до вірного висновку про визначення розміру відшкодування моральної шкоди в сумі 304000,00 грн. (8000,00 грн. розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі * 38 місяців перебування під слідством), що відповідає мінімальному гарантованому розміру встановленому законом та не призводить до збагачення позивача.

Судом попередньої інстанції правильно звернуто увагу на те, що позивач був затриманий лише на 2 дні та надалі до набрання вироком законної сили не був ізольований від суспільства. Обраний йому запобіжний захід у виді застави не обмежував його у виборі місцезнаходження. Більш того, до постановлення вироку суду і цей захід було скасовано та жоден інший захід не застосовувався, лише окремі обов`язки передбачені ст. 194 КПК України.

Відтак відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди в більшому, ніж мінімальний розмір, встановлений законом.

Доводи апеляційної скарги сторони позивача про те, що суд не взяв до уваги та не надав належної правової оцінки висновку судово-психологічної експертизи, якою визначено більший розмір моральної шкоди, на увагу не заслуговують, оскільки судом відповідно до вимог ЦПК України надано оцінку усім доказам у сукупності та взаємозв`язку, у тому числі вказаному висновку судово-психологічної експертизи, а розмір моральної шкоди судом визначено з урахуванням вимог розумності, виваженості, справедливості та глибини душевних страждань позивача.

Переглядаючи рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року в частині позовних вимог щодо принесення позивачу публічних вибачень, колегія суддів зазначає наступне.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статті 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02))

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, належно обраним способом захисту, з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є такий спосіб захисту, який є ефективним, тобто забезпечує реальний захист прав та інтересів.

На підставі викладеного суд першої інстанції, обґрунтовано зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту щодо зобов`язання відповідачів публічно вибачитися перед ним не спрямований на припинення порушення його прав. Суд дійшов правильного висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту права не передбачений положеннями статті 16 ЦК України, тобто позовна вимога про принесення вибачень, як спосіб захисту, не є такою, що ґрунтується на законі.

При цьому, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що за положенням частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у разі постановлення виправдувального вироку, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати, а також у разі закриття справи про адміністративне правопорушення слідчий, дізнавач, прокурор або суд зобов`язані на прохання особи письмово повідомити у місячний строк про своє рішення трудовий колектив, в якому працює особа, або за її місцем проживання..

Якщо відомості про засудження або притягнення громадянина до кримінальної відповідальності, застосування до нього як запобіжного заходу взяття під варту чи накладення на нього адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт були поширені в медіа, то на вимогу цього громадянина, а в разі його смерті на вимогу його родичів чи органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчого, дізнавача, прокурора або суду медіа протягом одного місяця роблять повідомлення про рішення, що реабілітує громадянина, відповідно до чинного законодавства України.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, вимоги про письмове повідомлення трудового колективу, в якому працює позивач та/або повідомлення про рішення, що реабілітує громадянина відповідно до чинного законодавства України, останнім не заявлялися.

Переглядаючи рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року в частині позовних вимог про відшкодування майнової шкоди в розмірі 173600,00 грн., колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону № 266/94-ВР у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.

У статті 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України.

Положеннями КПК України визначено, що юридична допомога в кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.

До правової допомоги належать консультації, роз`яснення з правових питань, складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво в судах.

У постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21) та від 02 листопада 2023 року у справі № 127/9332/22 (провадження № 61-5746св23) зазначено, що передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Отже, визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 201/4534/20 та від 01 травня 2024 року у справі № 461/2033/23.

Так, звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , серед іншого, просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь 173600,00 грн у рахунок компенсації витрат, понесених нею у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні.

На підтвердження витрат на юридичну допомогу у кримінальному провадженні сторона позивача надала: угоду б/н від 31 січня 2019 року, укладену адвокатом Королюк О.В. для захисту інтересів ОСОБА_1 на слідчій дії по проведенню обшуку, згідно ухвали суду по справі №127/3179/19; квитанції про перерахування коштів ОСОБА_1 адвокату Королюк О.В. 15 грудня 2021 року, 06 січня 2022 року, 14 січня 2022 року, 02 лютого 2022 року, 09 квітня 2022 року; акт виконаних робіт №1 до договору про надання юридичних послуг від 26 червня 2019 року, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 та адвокат Королюк О.В. на підтвердження надання правової допомоги за договором про надання правової допомоги від 31 січня 2019 року склали акт виконаних робіт, відповідно до якого вартість захисту на стадії досудового розслідування становила 13600,00 грн., вартість участі у процесуальних діях, що відбувались у м. Вінниця, всього у кількості 17 дій по 2000,00 грн., за кожну дію, що разом становило 34000,00 грн., а в загальному підсумку становило 47600,00 грн.; договір про надання юридичних послуг від 17 жовтня 2019 року відповідно до умов якого вказані сторони домовились про захист в межах справи №138/2132/19 в суді першої інстанції; додаток №1 до договору про надання юридичних послуг від 17 жовтня 2019 року відповідно до якого, сторони узгодили вартість надання послуги з представництва інтересів та їх захист у справі №138/2132/19 у розмірі 2000,00 грн. за кожне судове засідання, незалежно від того факту чи слухалась справа чи вона була відкладено за клопотанням однієї із сторін; акти виконаних робіт №1-22 до договору про надання юридичних послуг, в яких зазначено перелік виконаних адвокатом робіт та їх вартість; квитанції від 31 січня 2019 року на суму 13600,00 грн., від 26 червня 2019 року на суму 34000,00 грн., від 29 листопада 2019 року на суму 9000,00 грн., від 30 грудня 2019 року на суму 2000,00 грн., від 31 січня 2020 року на суму 2000,00 грн., від 31 березня 2020 року на суму 6000,00 грн., від 31 липня 2020 року на суму 4000,00 грн., від 31 серпня 2020 року на суму 4000,00 грн., від 30 листопада 2020 року на суму 10000,00 грн., від 30 грудня 2020 року на суму 4000,00 грн., від 26 лютого 2021 року на суму 6000,00 грн., від 31 березня 2021 року на суму 6000,00 грн., від 30 квітня 2021 року на суму 8000,00 грн., від 31 травня 2021 року на суму 4000,00 грн., від 31 серпня 2021 року на суму 4000,00 грн. про оплату послуг адвоката до вказаних актів виконаних робіт; додаток №2 до Договору про надання юридичних послуг від 05 січня 2022 року, акт виконаних робіт №23 від 06 березня 2022 року на суму 29000,00 грн. та квитанцію від 10 квітня 2022 року на суму 372 грн., як залишок по справі 138/2132/19 (т.1, а.с.27, 68-89).

Крім того, відповідно до листа Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25 липня 2023 року, за підписом головуючого у справі №138/2132/19, адвокат Королюк О.В. брала участь у 36 судових засіданнях в межах вказаного кримінального провадження (т.2, а.с. 143, т.3, а.с. 88).

Також, суду надано копії заяви захисника про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження на стадії досудового розслідування з відповідними відмітками, а також копії ряду ухвал суду про розгляд її клопотань під час розгляду справи у суді (т.1, а.с. 18 (зворотній бік), т. 2, а.с. 193-197, 199-208, 211-218).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18) та у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18), від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22), зазначено, що позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги під час досудового розслідування, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Верховний Суд у постановах від 08 червня 2022 року у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21), від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 20 травня 2019 року у справі № 468/655/18 (провадження № 61-46158св18), від 15 березня 2023 року у справі № 565/1372/21 (провадження № 61-12476св22), зробив висновки, що:

- передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги;

- витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено;

- виписані адвокатом квитанції про оплату позивачем юридичних послуг у кримінальному провадженні відповідно до укладеного між ними договору, яке у подальшому було закрито з реабілітуючих підстав, є достатніми в розумінні пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР для вирішення питання про відшкодування сплачених сум за статтею 1176 ЦК України;

- понесені позивачем витрати у вигляді сплачених сум за надання юридичної допомоги підлягають відшкодуванню у повному обсязі згідно з актами надання правової допомоги, довідками про отримання гонорару, квитанціями, тощо.

Чинне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, однак зобов`язує надати докази щодо надання правової допомоги.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правничої допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: 1) надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; 2) складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; 3) захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; 4) надання правничої допомоги свідку у кримінальному провадженні; 5) представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; 6) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; 7) представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 8) надання правничої допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; 9) захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення. Адвокат може здійснювати інші види адвокатської діяльності, не заборонені законом.

Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Відповідно до частин першої-третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Встановивши, що позивач надав належні докази на підтвердження понесення витрат на юридичну допомогу, надану їй адвокатом під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, а також, взявши до уваги значний період кримінального переслідування позивача та, відповідно, тривалий період надання таких послуг, суд попередньої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про наявність правових підстав для компенсації позивачу зазначених витрат у заявленому позивачем розмірі.

Доводи апеляційної скарги про те, що частина наданих стороною позивача документів на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу не відповідає вимогам ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», зокрема: в угоді б/н від 31 січня 2019 року не визначено розмір гонорару за надання допомоги щодо «слідчих дій по проведенню обшуку, згідно ухвали суду по справі №127/3179/19»; в угоді б/н від 31 січня 2019 року визначено, що «за захист на досудовому розслідуванні» сума оплати складає 13600,00 грн, натомість відповідно до акту виконаних робіт передбачено ще «вартість у процесуальних діях, що відбувались у м. Вінниця» на суму 34000,00 грн. не заслуговують на увагу, з огляду на наступе.

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не містить детального переліку вимог до змісту угоди про надання правової допомоги. Головною є дійсність договору згідно з ЦК України, а також реальне надання послуг та їх оплата. Недостатня конкретизація деяких етапів роботи не впливає на сам факт її виконання та оплату.

В свою чергу відсутність детального розподілу суми гонорару по кожній дії не свідчить про відсутність домовленості щодо виконання цих дій.

При цьому акт виконаних робіт є доказом фактичного обсягу наданих послуг, і може деталізувати їх у межах загального формулювання договору.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що в актах виконаних робіт № 1-19 до договору від 17 жовтня 2019 року визначено понесення витрат за кожне судове засідання, однак судові засідання 18 листопада 2019 року, 11 грудня 2019 року, 15 січня 2020 року, 24 березня 2020 року, 12 червня 2020 року, 13 жовтня 2020 року, 20 березня 2021 року, 31 березня 2021 року не відбулись з підстав перебування судді на лікарняному, відпустці, відрядження, а також хворобою, неявкою та або ініціюванням клопотання про відкладення самим представником ОСОБА_1 є неспроможними, оскільки оплата участі у судовому засіданні не обмежується лише фактом його проведення. Адвокат готується, прибуває до суду, витрачає час і ресурси. Ці витрати вважаються необхідними й такими, що підлягають компенсації, навіть якщо засідання не відбулося з незалежних причин.

Аналогічні висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 27 квітня 2023 року в справі № 910/16174/21.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що в акті виконаних робіт №1 від 29 листопада 2019 року до договору від 17 жовтня 2019 року включено понесення витрат на підготовку та написання вступного слова в розмірі 5000,00 грн., яка не визначена в договорі (додатковій угоді №1) не заслуговують на увагу, оскільки зазначення окремої дії в акті не є підставою для відмови у компенсації, якщо ця дія є частиною загального зобов`язання з представництва. Акт узгоджується сторонами та підтверджує, що така послуга була фактично надана і прийнята клієнтом.

Також не приймаються до уваги твердження в апеляційній скарзі, щодо неналежних доказів квитанцій про оплату послуг адвоката, з підстав відсутності реквізитів призначення платежу, платника та проведення однієї з оплат іншою особою, оскільки відсутність призначення платежу та платника в квитанціях не є безумовною підставою для визнання їх неналежним доказом, зокрема, враховуючи відсутність будь яких імперативних норм на зазначення такого, а також відповідності оплачених сум з укладеним договором.

Крім цього суд апеляційної інстанції зазначає, що законодавством України не заборонено третій особі оплачувати зобов`язання за договором. Така оплата можлива відповідно до ст. 528 ЦК України, яка передбачає, що виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою.

Інші доводи апеляційних скарг, щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції про часткове задоволення позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, що мають за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , його представника адвоката Королюк Оксани Вікторівни та Вінницької обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 24 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк