УХВАЛА

30 червня 2025 року

м. Київ

справа № 723/3362/22

провадження № 61-5395 сво 24

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Гулька Б. І. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В.,

Фаловської І. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 на постанову Чернівецького апеляційного суду від 14 березня 2024 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Височанської Н. К., Литвинюк І. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про захист особистого немайнового права.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою:

АДРЕСА_1 .

Разом із нею у вищевказаному будинку зареєстрований та проживає її син - ОСОБА_5 . Житловий будинок розташований на земельній ділянці,

площею 0,0964 га, кадастровий номер :01:004:0726, яка належить їй на праві приватної власності.

По сусідству із нею через проїжджу частину дороги, навпроти її будинку, а саме

за адресою: АДРЕСА_2 , розташоване домогосподарство, власником якого

є ОСОБА_2 .

Фактично вона та ОСОБА_2 є сусідами, житлові будинки яких розташовані паралельно через проїжджу частину дороги.

У вересні 2021 року ОСОБА_3 встановив на житловому будинку своєї тещі - ОСОБА_2 , три камери відеоспостереження. Одна з указаних камер розташована під таким кутом, що дозволяє вести відеоспостереження за входом до житлового будинку та земельною ділянкою, які належать їй.

Вважала, що такі протиправні дії відповідачів порушують її немайнові права та свідчать про втручанням в її особисте й сімейне життя.

З врахуванням викладеного ОСОБА_1 просила суд зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинити відеоспостереження подвір`я у належному їй будинковолодінні, розташованому за адресою:

АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу відеокамери, що його здійснює, та знищити всю зібрану щодо цього відеоінформацію.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 січня 2024 року у складі судді Бужори В. Т. позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_3 припинити відеоспостереження подвір`я у належному ОСОБА_1 будинковолодінні за адресою:

АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу відеокамери, що його здійснює, і знищити усю зібрану щодо цього відеоінформацію. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у справі, а саме: 992,40 грн судового збору та 6 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачкою належними та допустимими доказами підтверджено факт того, що їй на праві власності належить земельна ділянка, за якою ведеться відеоспостереження

із зазначенням її конфігурації, розташування житлового будинку, що належить їй на праві власності. З відеозапису, який знаходиться у справі, видно, що кут огляду камери розташований з направленням на земельну ділянку позивачки та на вхід до її будинку.

З фотознімків, наданих ОСОБА_3 на обґрунтування заперечень щодо позовних вимог, також вбачається, що відеокамера фіксує подвір`я позивачки, на фотознімках видно автомобіль позивачки та вхід до її житлового будинку.

Районний суд дійшов висновку про те, що таке відеоспостереження за земельною ділянкою та приватним житловим будинком позивачки є втручанням в її особисте та сімейне життя, порушує конституційне право на недоторканість особистого

і сімейного життя.

Також позивачка на підтвердження розміщення відеокамер на житловому будинку ОСОБА_2 , встановлення огорожі на її земельній ділянці надала фотознімки АДРЕСА_1 , з яких вбачається взаємне розміщення житлових будинків позивачки та ОСОБА_2 , а також місця розташування відеокамер на житловому будинку, за допомогою яких проводиться відеоспостереження.

Отже, спірна відеокамера, встановлена відповідачами на належному ОСОБА_2 житловому будинку, є камерою відеоспостереження, яка перебуває у робочому стані та якою ведеться відеоспостереження у розумінні положень статті 307 ЦК України за територією, на якій розташоване приватне домоволодіння позивачки, тому позовні вимоги є обґрунтованими.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 14 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Сторожинецького районного суду Чернівецької області від 19 січня 2024 року скасовано та ухвалено нову постанову. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати

у розмірі 1 488,60 грн.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що сторони є сусідами, між якими тривалий час існують неприязні відносини, часто виникають конфлікти, що підтверджується самим цим позовом та копіями відповідних постанов щодо розгляду адміністративних правопорушень.

По наданим позивачкою знімках, на яких зображено дві камери відеоспостереження, що розташовані на будинку ОСОБА_2 , неможливо встановити, в яку саме сторону та під яким кутом нахилу і з яким граничним кутом огляду направлені ці камери.

У справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження доводів позивачки щодо огляду її території, входу до її будинку та земельної ділянки відеокамерами відповідачів.

Позивачкою не надано доказів, які б свідчили про те, що встановленням камер відеоспостереження здійснюється втручання в її особисте життя та особисте життя членів її сім`ї, у тому числі належних доказів на підтвердження того, що встановлені ОСОБА_3 відеокамери мають технічну можливість здійснювати саме запис (фіксацію подій на відеоплівку чи на носій

в електронному вигляді). Крім того, законом не визначено порядку встановлення камер відеоспостереження на фасадах житлових будинків, як і не передбачено видачу дозволів на їх встановлення та необхідність для цього згоди сусідів. Тобто, встановлення камер відеоспостереження є правом власника об`єкта приватної власності.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про те, що відеонагляд встановлено відповідачами виключно з метою забезпечення схоронності їхнього майна та створення безпечних умов проживання і цим діями права позивачки не порушуються, в її приватне життя відповідачі не втручаються.

Апеляційний суд зазначив, що позивачкою не доведено, що відповідачами за допомогою встановлених спірних камер відеоспостереження здійснюється відеофіксація та збереження інформації щодо відстеження пересування позивачки на території її домоволодіння.

З доданого до матеріалів справи відеозапису видно, як автомобіль виїжджає за ворота з території приватного будинку позивачки на дорогу загального користування. Водночас відеозапис, який долучений до матеріалів справи, не дозволяє ідентифікувати позивачку, чи особу, яка міститься на відео на протилежному боці вулиці, а тому апеляційний суд дійшов висновку, що камери, які фіксують місця загального користування, не можуть вказувати на персоналізацію відеоспостереження лише щодо певної особи.

Отже, твердження позивачки про направленість відеокамер на домоволодіння та земельну ділянку, якими користується вона та члени її родини,

є необґрунтованими.

Надані відповідачами електронні документи, а саме нібито листування між сторонами у месенджері «Facebook», не можуть бути належними доказами, оскільки не мають електронних цифрових підписів для ідентифікації осіб, які змоделювали діалог. Вказані обставини також спростовують відповідні посилання позивачки.

Апеляційний суд вважав, що встановлення відповідачами камер відеоспостереження є правом щодо самозахисту свого цивільного права від порушень і протиправних посягань будь-яких осіб, що закріплене у статті 19 ЦК України. Встановлення відповідачами камер відеоспостереження не заборонено законом та не суперечить моральним засадам суспільства, жодним чином не доводить порушення прав позивачки на приватне життя. Законом отримання відповідних дозволів на встановлення відеокамер не передбачено.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачка не надала належних, допустимих, достатніх, достовірних доказів на підтвердження того, що відповідачі порушують її права встановленням камер відеоспостереження, у зв`язку з чим суд першої інстанції на припущеннях дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Посилання позивачки на постанову Верховного Суду від 17 травня 2018 року

у справі № 576/910/15-ц (провадження № 61-21480св18) є нерелевантним, оскільки у цій справі наявні інші фактичні обставини.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2024 року відкрито касаційне провадження у вищевказаній справі та витребувано її матеріали

з Сторожинецького районного суду Чернівецької області.

У травні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 травня 2025 року справу за зазначеним позовом призначено до розгляду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2025 року вищевказану справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_4 мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про зобов`язання відповідачів припинити відеоспостереження подвір`я у належному

ОСОБА_1 будинковолодінні шляхом демонтажу відеокамери, що його здійснює і знищити усю зібрану щодо цього відеоінформацію, оскільки позивачкою належними й допустимими доказами підтверджено факт порушення її прав (стаття 307 ЦК України).

Висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні позову спростовуються наявними у справі доказами. Ці докази обґрунтовано були прийняті та досліджені судом першої інстанції, як такі, що є належними та допустимими. Апеляційний суд не вказав, які порушення норм процесуального права допустив районний суд, досліджуючи й надаючи оцінку поданим сторонами доказам.

Висновок суду апеляційної інстанції щодо непроведення відеозйомки подвір`я, житлового будинку ОСОБА_1 є помилковим. Вказана обставина підтверджується відеоматеріалом, з якого видно, що на моніторі здійснюється відеозапис спостереження, встановлено роботу відеокамери в режимі відеозапису з фіксацією дати та часу відеозйомки. У подальшому

ОСОБА_3 відеозйомку спостереження із монітора за допомогою телефону надіслав сину позивачки - ОСОБА_5 , що не оспорюється ОСОБА_3 , тобто визнав ці обставини.

Зазначені обставини є доказом того, що зібрана ОСОБА_3 та збережена відеоінформація про особу без її згоди була розповсюджена протиправно відповідачем.

Суд апеляційної інстанції безпідставно здійсним переоцінку доказів, які відповідачами не оспорювалися, у тому числі відеозйомки, зазначивши, що відеоспостереження ведеться тільки за в`їздом до житлового будинку відповідачів та проїжджою частиною дороги. При цьому апеляційний суд не взяв до уваги тієї обставини, що кут огляду відеокамери направлений на спостереження за подвір`ям, входом у житловий будинок та земельною ділянкою позивачки.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що на відеоматеріалі неможливо ідентифікувати особу позивачки, не узгоджується із матеріалами справи, оскільки при дослідженні доказів судом першої інстанції та у суді апеляційної інстанції представник відповідачів не заперечував того, що на відео- та фото- знімках зображено саме позивачка, належна їй земельна ділянка та житловий будинок, ці докази апеляційним судом не спростовано. Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно не прийняв до уваги показання ОСОБА_1 , яка була допитана в суді першої інстанції як свідок, про те, що саме ОСОБА_3 зі свого мобільного телефону надіслав на мобільний телефон її сину - ОСОБА_5 матеріали відеозйомки її подвір`я та будинку.

Суд апеляційної інстанції помилково вважав неможливим застосування до спірних правовідносин у цій справі висновків щодо застосування норм права, викладених у постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року в справі

№ 576/910/15-ц (провадження № 61-21480 св 18), які є релевантними до обставин цієї справи.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Підстави та мотиви передачі справи на розгляд об`єднаної палати

Передаючи справу на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зпосиланням на частину другу статті 403 ЦПК України, колегія суддів вважала, що необхідно відступити від правового висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року у справі

№ 523/11819/15-ц (провадження № 61-6672св22).

Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладених у вказаній постанові, викликана тим, що колегія суддів зазначеної судової палати дійшла висновку про те, що «співвласники допоміжних приміщень у гуртожитку зобов`язані не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні такими приміщеннями.

Право спільної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Особливістю справи, яка переглядається, є те, що спостереження здійснювалося у житлі, яке перебувало у спільній власності/користуванні сторін спору. Відеоспостереження у місцях загального користування квартири, якими повсякденно користується позивачка в особистих (побутових) цілях без згоди останньої, з метою забезпечення схоронності майна відповідачок та контролю за діями няні, яка надавала послуги останнім, не може вважатися пропорційним втручання в приватне життя позивачки.

В аспекті пропорційності втручання колегія суддів ураховує характеристики допоміжних приміщень (кухня та загальний коридор, який забезпечує прохід до кімнат позивачки, кухні та санвузлу), необхідність у користуванні ними позивачкою, цільове призначення приміщень (повсякденне побутове користування), а також те, що забезпечення схоронності особистого майна відповідачок та контроль за діями няні можливі без втручання у приватне життя позивачки, зокрема шляхом встановлення камер відеоспостереження у кімнатах, які перебувають у користуванні відповідачок. При цьому відповідачки не довели існування обґрунтованого ризику зникнення, викрадення їхнього майна.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що внаслідок встановлення відповідачками камер відеоспостереження в місцях загального користування, без згоди позивачки, яка правомірно користується такими приміщеннями, мало місце втручання у її право на повагу до приватного і сімейного життя, яке

з урахуванням наведених вище обставин не можна визнати пропорційним».

Разом з тим у рішенні Суду Європейського Союзу від 11 грудня 2014 року, справа № C-212/13, Rynes v Urad pro ochranu osobnich udaju (офіційний текст:

eur-lex.europa.eu - C-212/13 Rynes) вирішувалося питання, чи є таке відеоспостереження виключно особистою або побутовою діяльністю, що виключається з дії Директиви 95/46/EC (ст. 3(2)).

Суть справи зводилася до того, що позивач, ОСОБА_6 ?ш, встановив камеру для захисту власного будинку, яка знімала частину громадського простору. Чеський орган захисту даних оштрафував його за обробку персональних даних без згоди суб`єктів.

За результатами розгляду справи Суд Європейського Союзу зробив такі висновки: якщо відеоспостереження охоплює громадський простір, воно не

є особистою діяльністю; за вказаних обставин вказана діяльність регулюється директивою, навіть якщо її здійснює фізична особа; застосування права на захист даних має включати і приватні системи відеонагляду, які можуть впливати на інших осіб.

Таким чином, під час розгляду справ стосовно правомірності побутового відеоспостереження важливим є врахування балансу між безпековими інтересами особи, яка встановила/використовує камеру відеоспостереження

і правом на приватність осіб, які можуть опинитися в зоні відповідного відеозапису.

Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що слід уточнити відповідний правовий висновок, а саме «при розгляді справ стосовно правомірності побутового відеоспостереження важливим є врахування балансу між безпековими інтересами особи, яка встановила/використовує камеру відеоспостереження і правом на приватність осіб, які можуть опинитися в зоні відповідного відеозапису. У кожній конкретній справі в залежності від її обставин суд надає оцінку такому балансу інтересів та в залежності від цього робить висновок про наявність чи відсутність підстав для задоволення позовних вимог».

2 Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали касаційної скарги та мотиви, на підставі яких постановлено ухвалу Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 травня 2025 року, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про повернення справи на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Так, відступ від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права.

Отже, необхідність відступу від правових висновків Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

Тлумачення частини другої статті 403 ЦПК України свідчить про те, що на розгляд об`єднаної палати може бути передана справа, якщо в аналогічній (подібній) справі викладено інший висновок щодо застосування норми права. Подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за їхніми елементами: суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин).

В ухвалі суду про передачу справи на розгляд Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначається про необхідність відступу (уточнення) щодо застосування статей 389, 394 ЦПК України у подібних правовідносинах, викладених у судових рішеннях Верховного Суду у складі колегії суддів різних судових палат Касаційного цивільного суду, вважаючи що судом касаційної інстанції по-різному застосовано норми права у подібних правовідносинах, із наведенням мотивів своєї позиції.

Алгоритм з`ясування подібності правовідносин у судових рішеннях суду касаційної інстанції викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду:

від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/ 14-ц та інших.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що під судовими рішеннями

в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (див., зокрема, пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 у справі

№ 910/719/19, пункт 60 постанови від 23 червня 2020 року у справі

№ 696/1693/15-ц).

Разом з тим, у справі, яка переглядається, та у справі, в якій ухвалено судове рішення, в якому пропонується уточнити правовий висновок, наявні різні фактичні обставини, хоча правове регулювання однакове. Отже, немає подібності правовідносин.

Так, у наведеному судовому рішенні, від висновків якого колегія суддів пропонує об`єднаній палаті відступити, спір стосувався здійснення відеоспостереження

у житлі (гуртожитку), яке перебувало у спільній власності/користуванні сторін спору. У справі, яка переглядається, відеоспостереження встановлено на приватному житловому будинку ОСОБА_2 , який належить їй на праві приватної власності. Отже, спір у цій справі стосується інших фактичних обставин.

Більше того, у судовому рішенні, від висновків якого пропонує відступити колегія суддів, також наведено оцінка балансу, пропорційності втручання у особисте життя позивачки у контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та релевантної прецедентної практики Європейського суду з прав людини. По суті те саме колегія суддів просить об`єднану палату повторити.

Як було зазначено вище, підставою для передачу справи на розгляд об`єднаної палати є необхідність відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати, а не повторення цього висновку.

Повернення об`єднаною палатою справи колегії суддів для її розгляду з підстав неподібних правовідносин, різних фактичних обставин справи є сталою практикою касаційних судів у складі Верховного Суду (див., зокрема: ухвалу Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду

від 29 лютого 2024 року у справі № 907/825/22, ухвалу Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року

у справі № 420/3179/22 та інші).

З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі наявні інші фактичні обставини, тому відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, не відповідатиме критерію суду, встановленого законом.

Керуючись статтями 403, 404, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Повернути справу № 723/3362/22 на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий Б. І. Гулько

Судді: А. І. Грушицький

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

Є. В. Синельников

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська