Справа № 953/2171/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року

Київський районний суд м. Харкова у складі судді Вітюка Р.В.

за участю секретаря судового засідання Соломонової К.О.

представника відповідача Заярного О.С. (адвокатка) (в режимі ВКЗ)

розглянув у м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного Біотехнологічного університету про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог

У березні 2025 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Державного Біотехнологічного університету (далі Університет), в якому просить стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 13 805,53 грн; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36 576 грн. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Позовна заява мотивована таким:

- з 03.01.2019 ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Харківським національним університетом сільського господарства імен ОСОБА_2 , який у 2021 році було реорганізовано шляхом приєднання до Університету. Позивачку було звільнено з попереднього місця роботи шляхом переведення до Університету;

- у період з вересня 2021 до грудня 2021 року позивачці була нарахована, але не виплачена заробітна плата у такому розмірі: вересень 6 000,00 грн за 30 днів; жовтень 6 080,85 грн за 31 день; листопада 6 000,00 грн за 30 днів; грудень 7 504,10 грн за 6 днів. Також існує заборгованість з компенсації за невикористану відпустку за 5 календарних днів у розмірі 798,27 грн;

- 12.04.2024 ОСОБА_1 було звільнено з Університету за власним бажанням зі сплатою компенсації за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки. Однак решту заборгованості відповідач не виплатив. Довідку щодо нарахованої, але не виплаченої заробітної плати була надана лише на адвокатський запит;

- на час звернення з позовом відповідач не розрахувався щодо всіх належних відповідачці сум, а тому з нього також підлягає до стягнення середній заробіток за весь час вимушеного затримки по день фактичного розрахунку, але не більше, як за шість місяців;

- нормативно обґрунтовує положеннями статтями 47, 94, 116, 233 КЗпП України, статтями 2, 12 "Про оплату праці", Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі Порядок).

Виклад позиції відповідача

07.04.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому просив поновити строк для його подання та відмовити в задоволенні позову.

Клопотання мотивовано тим, що з позовною заявою ознайомився тільки 04.04.2025 через відсутність його в електронному кабінеті, а тільки у вкладці "документи сторін". Враховуючи поважність причин пропуску строку (не ознайомлення з позовом) суд дійшов висновку про продовження строку для подачі відзиву на підставі статей 127, 178 ЦПК України.

Відзив на позов мотивовано таким:

-позовні вимоги ґрунтуються на доведенні факту невиконання вимог трудового законодавства з виплати заробітної плати саме правопопередником Харківським національним університетом сільського господарства імені Петра Василенка, а не відповідачем;

-позивачка відповідно до абзацу 3 статті 24 Закону України "Про відпустки" (в редакції станом на дату звільнення в 07.12.2021) не здійснила волевиявлення на перерахування грошової компенсації за не використані нею дні щорічних відпусток до відповідача, як правонаступника, а тому зобов`язання щодо виплати всіх заборгованостей Харківським національним університетом сільського господарства імені Петра Василенка перед позивачкою залишилися саме у правопопередника, а у відповідача відобразилася лише наявність такої заборгованості в бухгалтерському обліку без її забезпечення шляхом перерахування належних відповідачу коштів від правопопередника до правонаступника;

-грошова компенсація за невикористані позивачем дні щорічних відпусток з Харківським національним університетом сільського господарства імені Петра Василенка до відповідача перерахована не була, а отже, враховуючи, що відповідач є державною бюджетною установою у відповідача не було правових підстав для здійснення виплати не передбаченої кошторисом витрат відповідача на рік, у якому було прийнято на роботу переведенням та звільнено позивачку, тобто по зобов`язанням, що виникли у правопопередника за попередні бюджетні періоди та не забезпечені правопопередником грошовими коштами;

-вимога до суду щодо встановлення вини роботодавця фактично індивідуалізує юридичну відповідальність роботодавця, а тому правонаступник (відповідач) навіть приймаючи права та обов`язки правопопередника (ХНТУСГ), не приймає на себе його вину за невиплату працівникові належних йому виплат при звільненні. Саме ХНТУСГ мав нести відповідальність за невиплату належних звільненому працівникові (позивачу) сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України;

-позивачка звернулася до суду пред`являючи вимоги до правонаступника лише 06.03.2025, тобто через 3 роки і 2 місяці з моменту, коли могла дізнатися про порушення свого права, чим порушила тримісячний строк звернення до суду, передбачений частиною першою статті 233 КЗпП України. Положення частини другої статті 233 КЗпП України не підлягають застосуванню, оскільки заборгованість виникла у ХНТУСГ;

-наявні помилки в розрахунку за грудень місяць 2021 року.

Відповідь на відзив позивача

15.04.2025 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якому позивачка виклала заперечує проти відзиву, зокрема вказує таке:

- відповідач безпідставно посилається на положення абзацу третього статті 24 Закону України "Про відпустки" (у редакції, чинній на дату звільнення позивачки 07.12.2021), оскільки відбувалося не переведення працівника, а реорганізація установи шляхом приєднання, що в даному випадку не потребує волевиявлення працівника щодо перерахування компенсації. Реорганізація підприємства у формі приєднання відповідно до частини першої статті 104 ЦК України передбачає передання всіх прав та обов`язків правонаступнику. Наявність або відсутність заяви позивачки про перерахування компенсації не має вирішального значення для такого перерахування;

- наявність чи відсутність фактичного перерахування грошових коштів від правопопередника до правонаступника не впливає на обов`язок правонаступника виконувати зобов`язання, що перейшли до нього у зв`язку з реорганізацією. Такі зобов`язання не припиняються у зв`язку з неперерахуванням фінансування, а продовжують існувати до їх належного виконання;

- всі виплати, на які працівник мав право на день звільнення, підлягають виплаті в строк, передбачений статтею 116 КЗпП України, а за їх несвоєчасну виплату роботодавець несе відповідальність у формі компенсації середнього заробітку за весь період затримки, незалежно від винесення рішення суду. Наведене означає, що факт звернення працівника до суду не припиняє обов`язок роботодавця щодо проведення остаточного розрахунку, а сам факт судового спору не звільняє роботодавця від відповідальності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17, від 13.05.2020 у справі № 810/451/17);

- у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц акцентовано увагу на компенсаційному характері відповідальності роботодавця за затримку виплат при звільненні, яка спрямована на захист прав працівника як слабшої сторони трудових правовідносин;

- у справі, що розглядається, спірний період триває з 07.12.2021 року (наступного дня після дати звільнення позивача з ХНУСГ у зв`язку з переведенням до ДБТУ) по теперішній час, оскільки остаточний розрахунок з позивачем так і не було проведено. Вказані спірні правовідносини охоплюють як період до набрання чинності Законом № 2352-IX (19 липня 2022 року), так і період після цієї дати. Тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 117 КЗпП України у редакції, чинній на момент їх виникнення, тобто до набрання чинності Законом № 2352-ІХ (постанова Верховного Суду від 23.06.2023 у справі № 638/6855/20). У постанові Верховного Суду від 01.05.2024 у справі № 140/16184/23 зроблено висновок, що у випадках затримки розрахунку при звільненні, які виникли до 19.07.2022, слід застосовувати редакцію статті 117 КЗпП України, чинну до цієї дати, яка не передбачала строкових обмежень щодо тривалості нарахування середнього заробітку;

- предмет спору визначає застосування саме частина друга статті 233 КЗпП України, оскільки позовні вимоги у цій справі стосуються стягнення всіх сум, що належать працівникові при звільненні, а вказаною нормою у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин було передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (постанова Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22;

- у день звільнення позивачка не отримувала письмового повідомлення про нараховані та виплачені їй суми при звільненні, таке повідомлення було складено 03.02.205 і направлено лише 04.02.2025, як додаток до відповіді на адвокатський запит, а тому доводи відповідача щодо пропуску тримісячного строку для звернення до суду є необґрунтованими.

Процесуальні дії у справі

Київський районний суд м. Харкова ухвалою від 12.03.2025 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження з повідомлення сторін.

Розгляд справи неодноразово відклався через надання учасникам справи можливості подати заяви по суті та технічної неможливості проведення засідання (обоє учасників приймали участь у судовому засіданні в режимі ВКЗ). Так, розгляд справи було відкладено до 26.06.2025.

10.06.2025 від представника позивачки надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника.

У судове засідання 26.06.2025 з`явився представник відповідача. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явились. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується довідками про доставку судової кореспонденції до електронного кабінету, а також заявою про розгляд справи за відсутності позивачки та її представника.

Представник відповідача вважав за можливе здійснювати розгляд справи за відсутності позивачки та її представника.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (частина перша статті 223 ЦПК України).

Ураховуючи належне повідомлення позивачки та її представника, заяву останнього та позицію представника відповідача, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності позивачки та її представника.

Представник відповідача у судовому засідання заперечив проти вимог позовної заяви, та просив відмовити в її задоволенні.

Фактичні обставини, встановлені судом

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Харківським національним університетом сільського господарства імені Петра Василенка, що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 . Так, 23.09.204 прийнята на 0,5 ставки посади каштеляна, 03.10.2024 переведена на повну ставку.

Згідно з наказом Міністерства освіти та науки від 18.06.2021 за № 689 "Про утворення біотехнологічного університету" було, зокрема, утворено Державний біотехнологічний університет (пункт 1), реорганізовано Харківський національний університет сільського господарства імені Петра Василенка шляхом приєднання його до Державного біотехнологічного університету разом з його відокремленими підрозділами (пункт 2), установлено, що Державний біотехнологічний університет є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Харківського національного університету сільського господарства імені Петра Василенка (підпункт 1 пункту 9) (https://mon.gov.ua/npa/pro-utvorennya-derzhavnogo-biotehnologichnogo-universitetu).

06.12.2021 ОСОБА_1 звільнено з Харківського національного університету сільського господарства імені Петра Василенка, у зв`язку з переведенням до Державного біотехнологічного університету, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці.

07.12.2021 ОСОБА_1 прийнято на посаду каштеляна студентського гуртожитку Державного біотехнологічного університету, в порядку переведення з Харківського національного університету сільського господарства імені Петра Василенка, що підтверджується записом у трудовій книжці.

Згідно з даними довідок ОК 5 та ОК 7, ОСОБА_1 у період з вересня 2021 року до 06 грудня 2021 року була нарахована заробітна плата, яка станом на даний час так і не виплачена. Так сума заробітку для нарахування пенсії визначена наступним чином: вересень 6 000,00 грн за 30 днів; жовтень 6 080,85 грн за 31 день; листопада 6 000,00 грн 30 днів; грудень 7 504,10 грн за 6 днів.

Відповідно до наказу Державного біотехнологічного університету № 06-08/102 від 08.04.2024 ОСОБА_1 було звільнено починаючи з 12.04.2024 за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП України, зі сплатою компенсації за 5 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.

Згідно з довідкою про невиплачену заробітну плату № 07-15 від 03.02.2025 заборгованість по виплаті заробітної плати за період з вересня 2021 до листопада 2021 року становить 13 007,26 грн.

Відповідно до довідки про невиплачену заробітну плату № 07-14 від 03.02.2025 за даними бухгалтерського обліку Державного біотехнологічного університету заборгованість по виплаті заробітної плати (за минулі роки роботи ХНТУСГ) за вересень листопад 2021 року складає 13 007,26 грн, а саме за вересень 2021 року сума заборгованості 4 769,99 грн, за жовтень 2021 року сума заборгованості 4 770,00 грн, за 2 половину листопада 2021 року сума заборгованості 3 467,27 грн. Заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку за минулі року роботи в ХНТУСГ за 5 календарних днів складає 798,27 грн. Заборгованість по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку за року роботи в ДБТУ відсутня.

Указані обставини справи сторони не заперечували.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права

Щодо правонаступництва

Відповідно до частини першої статті 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників.

Згідно з частиною першою статті 106 ЦК України злиття, приєднання, поділ та перетворення юридичної особи здійснюються за рішенням його учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади.

Тобто при реорганізації юридична особа припиняється, але її права та обов`язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. При цьому до правонаступника переходять обов`язки не тільки в частині майнових прав, а й трудових відносин, в тому числі обов`язок щодо працевлаштування працівника (переведення працівника на іншу роботу) (постанова Верховного Суду від 21.03.2018 у справі № 802/651/16-а).

Отже, при реорганізації установи шляхом приєднання відбувається універсальне правонаступництво, тобто перехід усіх прав та обов`язків юридичної особи, що приєднується.

З матеріалів справи вбачається, що Харківський національний університет сільського господарства імені Петра Василенка було реорганізовано шляхом приєднання до Державного біотехнологічного університету. При цьому Університет визнано правонаступником всього майна, прав та обов`язків Харківського національного університету сільського господарства імені Петра Василенка (підпункт 1 пункту 9 наказу Міністерства освіти та науки від 18.06.2021 за № 689). Тобто жодних виключень щодо обов`язків попередника після його приєднання до Університету, зокрема, стосовно невиплаченої заробітної плати, наказ не містить.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що до Університету, як правонаступника Харківського національного університету сільського господарства імені Петра Василенка, перейшли всі права та обов`язки попередника, зокрема, і в частині трудових правовідносин щодо виплати заробітної плати та компенсації за невикористану частину відпустки. А тому посилання відповідача на те, що у нього відсутній обов`язок перед позивачкою щодо невиплаченої їй заробітної плати його попередником і те, що така тільки відображається на його балансі, визнаються необґрунтованими. При цьому, на переконання суду, відображення вказаної заборгованості на балансі Університету додатково вказує на визнання юридичною особою відповідної заборгованості за новоутвореною юридичною особою (визнання універсального правонаступництва).

Суд також відхиляє посилання відповідача на частину третю статті 24 Закону України "Про відпустки" (у редакції чинній на момент звільнення 07.12.2021), відповідно до якої у разі переведення працівника на роботу на інше підприємство грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, на яке перейшов працівник.

Матеріали справи не містять доказів виплати позивачці суми компенсації за невикористану відпустку. При цьому словосполучення "працівника … за його бажанням" не вказує саме на обов`язок працівника вчинити відповідну активну дію (вчинити заяву, як про це зазначає відповідач), оскільки відповідна норма передбачає саме право працівника на вирішення долі його права, зокрема, шляхом отримання компенсації відразу, або ж шляхом перерахування такої суми на баланс нового підприємства (установи). Відсутність доказів виплати такої компенсації позивачці у 2021 році і наявність такої заборгованості на балансі відповідача, що підтверджується довідкою Університету про невиплачену заробітну плату № 07-14 від 03.02.2025, додатково вказують на факт перерахування відпустки на рахунок Університету і перехід відповідного обов`язку до останньої згідно зі статтями 104, 106 ЦК України.

Щодо характеру пред`явленого позову

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачка звернулась з вимогою щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідач, заперечуючи проти позову, акцентував увагу на тому, що відповідне зобов`язання виникли у його правопопоредника, а тому він не є зобов`язаною стороною у спірних правовідносинах. При цьому зазначає, що між сторонами наявний трудовий, а не спір про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні в контексті застосування строків звернення до суду, встановлених статтею 233 КЗпП України.

Водночас, як встановлено вище під час реорганізації Харківського національного університету сільського господарства імені Петра Василенка шляхом приєднання до Університету відбулось універсальне правонаступництвов порядку статей 104, 106 ЦК України і до відповідача перейшли всі права та обов`язки попередника, зокрема, і в частині виплати заробітної плати та компенсації за невикористану частину відпустки. А тому доводи відповідача у цій частині визнаються необґрунтованими, відповідно, спірні правовідносини щодо строку звернення до суду регулюються частиною другою статті 233 КЗпП України. Тому строк звернення до суду позивачка не пропустила.

Щодо строку звернення з позовом

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у чинній редакції, на момент звернення з позовом) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній на момент звільнення та переведення позивачки) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі № 990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу. Тому відхиляються усні посилання представника відповідача, що норма статті 233 КЗпП України є процесуальною нормою та необхідність застосування статті 3 ЦПК України.

Верховний Суд у справі № 260/3564/22 (рішення у зразковій справі від 06.04.2023, залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023) зробив такі висновки щодо правильного застосування відповідної редакції частини другої статті 233 КЗпП України:

-до 19 липня 2022 року КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права;

-з огляду на згадані правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, Верховний Суд дійшов висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності;

-вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Верховний Суд звертає увагу на те, що обов`язок держави створити умови та гарантувати можливості для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю є складовою її обов`язку щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав та свобод людини і громадянина (стаття 3, частини перша, друга, сьома статі 43 Конституції України).

У постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, характерною особливістю якою було те, що позивач просив перерахувати грошове забезпечення за період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України [19 липня 2022 року], Верховний Суд сформував висновок, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19 липня 2022 року, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин") (пункт 43).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі №990/156/23 констатувала, що до вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 02 серпня 2019 року по 04 листопада 2021 року та середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 05 листопада 2021 року по 19 липня 2022 року застосовується частина друга статті 233 КЗпП України, у редакції до змін, унесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", якою визначено, що особа (працівник, службовець) має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком; до вимог щодо стягнення середнього заробітку за час недопуску до продовження виконання повноважень члена ВРП за період з 19 липня 2022 року по 13 травня 2023 року застосовується частина перша статті 233 КЗпП України, у редакції, що діє з 19 липня 2022 року, яка передбачає тримісячний строк звернення до суду з дня, коли особа (працівник, службовець) дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

За таких обставин, суд, враховуючи сформований Верховним Судом висновок у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 щодо застосування частини другої статті 233 КЗпП України у порядку частини четвертої статті 263 ЦПК України, зазначає, що у цій справі, як і у справі № 460/21394/23 склались триваючі правовідносини, а заборгованість перед відповідачкою утворилась до 19.07.2022, відповідно застосуванню підлягає попередня редакція частини другої статті 233 КЗпП, відповідно, без будь-якого обмеження строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. А тому доводи позивачки у цій частині визнаються обґрунтованими.

Крім того, чинна редакція частини другої статті 233 КЗпП передбачає, що у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні останній може звернутись до суду у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені (невиплачені) позивачка отримала тільки у лютому 2025 року (у відповідь на запит адвоката), а з позовом у цій справі звернулась у березні 2025 року, тобто і в межах тримісячного строку, передбаченого чинною редакцією статті 233 КЗпП України. Наведена обставина не спростовувалась відповідачем. Доказів письмового повідомлення позивачки про нараховані та виплачені суми позивачці раніше відповідач не надав.

Отже, підстави для застосування наслідків спливу строку, передбаченого статтею 233 КЗпП України відсутні, оскільки вказані строки не був пропущений позивачкою. А тому позовні вимоги щодо стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 13 805,53 грн (13 007,26 грн заборгованість по зарплаті за вересень листопад 2021 року і 798,27 грн компенсації за невикористану відпустку) є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (частина перша статті 117 КЗпП України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.05.2020 у справі № 810/451/17 сформувала такі висновки щодо застосування вказаних норм:

-цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України (пункт 62);

-метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя (пункт 63);

-за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності (пункт 64);

-частина перша статті 117 КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником (пункт 65).

Тобто, за змістом частини першої статті 117 КЗпП України невиконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку може бути умисним або з необережності. При цьому сам факт не здійснення розрахунку вказує на факт правопорушення зі сторони роботодавця, а довести обставини неможливість здійснити відповідний розрахунок покладається на роботодавця (наявність непереборної сили, непередбачуваних обставин тощо). Однак, жодних доказів на підтвердження факту неможливості здійснення розрахунку відповідач не навів.

Посилання відповідача на відсутність бюджетного фінансування на відповідний розрахунок та відсутність коштів суд визнає необґрунтованим з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини у справі "Кечко проти України" (рішення від 08 листопада 2005 року) зазначив, що у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти в цих виплатах, доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Указаного висновку притримується і Верховний Суд, зокрема у постанові Великої Палати від 21.09.2023 у справі № 260/3564/22 суд наголосив, що відсутність чи скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення будь-яких виплат.

За таких обставин, суд вважає, що посилання відповідача на відсутність коштів у передбаченому фінансуванні не може бути підставою для відмови у задоволенні обґрунтованих вимог позивачки.

Так, згідно з наданим позивачкою розрахунком сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 36 576 грн з урахуванням відомостей щодо середньоденної заробітної плата позивачки згідно з довідки відповідача та даних з довідок ОК-5 та ОК-7 за 127 днів. Жодних заперечень щодо строку нарахування середнього заробітку за час затримки або ж обґрунтованого контррозрахунку відповідач в порядку, передбаченому частиною першою статті 81 ЦПК України, не надав. А тому позовні вимоги у вказаній частині також визнаються обґрунтованими.

Висновки за результатами розгляду заяви

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та стягнення з відповідач на користь позивачки нарахованої, але не виплаченої заробітної плату у розмірі 13 805,53 грн; середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36 576 грн.

Судові витрати

Питання про розподіл судових витрат між сторонами суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 969 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 12, 13, 49, 141, 223, 263 265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного Біотехнологічного університету про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку задовольнити.

2. Стягнути з Державного Біотехнологічного університету (, адреса: м. Харків, вул. Алчевських, буд. 44) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 13 805 (тринадцять тисяч вісімсот п`ять) гривень 53 копійки та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 36 576 (тридцять шість тисяч п`ятсот сімдесят шість) гривень.

3. Стягнути з Державного Біотехнологічного університету (, адреса: м. Харків, вул. Алчевських, буд. 44) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ) витрати зі сплаті судового збору у розмірі 969 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено та підписано 30.06.2025.

Суддя Роман ВІТЮК