ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року

м. Київ

справа № 607/14649/24

провадження № 61-4596св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне підприємство «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», правонаступником якого є Державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Міністерство економіки України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Авдєєнка Владислава Валерійовича, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2024 року у складі судді Кунець Н. Р., додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2024 року у складі судді Кунець Н. Р. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Хоми М. В., Костіва О. З.,

Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позову

1. У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», правонаступником якого є Державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,- Міністерство економіки України, про стягнення заборгованості по оплаті праці.

2. Позов мотивував тим, що він з 10 червня 2019 року по 09 червня 2024 року на підставі контракту №21, укладеного 10 червня 2019 року між ним та Міністерством економічного розвитку України, працював на посаді генерального директора Державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

3. Умовами укладеного контракту передбачено виплату генеральному директору премії за підсумками роботи за рік, яка, в свою чергу, є складовою частиною заробітної плати, оскільки змістом укладеного контракту чітко обумовлено, у якому випадку премія не виплачується.

4. Премія за підсумками роботи за 2021 та 2023 роки, на переконання позивача, не була йому виплачена безпідставно, оскільки відсутні передбачені умовами контракту обставини, що виключають виплату такої премії.

5. З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» 1 240 608,00 грн заборгованості з оплати праці, яка складається із невиплаченої премії за підсумками роботи за 2021 рік у розмірі

541 728,00 грн та за підсумками роботи за 2023 рік у розмірі 698 880,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

6. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 04 жовтня 2024 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові витрати зі сплати судового збору віднесено за рахунок держави.

7. Рішення районного суду мотивоване зверненням із позовом до неналежного відповідача.

8. Відтак, на переконання міськрайонного суду, умови та розмір виплати премії за підсумками роботи відповідача за рік визначається нормативно-розпорядчими документами Міністерства економіки України, яке за умовами контракту № 21

від 10 червня 2019 року фактично є роботодавцем ОСОБА_1 .

9. Водночас, Державне підприємство «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» здійснює виключно виплату розміру річної премії, попередньо погодженої Міністерством економіки України, при цьому без такого погодження Державне підприємство «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» не має правових підстав здійснити виплату премії позивачу, а відтак пред`явлений позивачем позов до вищевказаного відповідача є безпідставним.

10. На переконання суду, належним відповідачем у даній справі є саме Міністерство економіки України, однак позовні вимоги до останнього позивачем заявлені не були.

Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції

11. Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2024 року заяву представника Державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» - адвоката Тиніва Ігоря Дмитровича, про ухвалення додаткового рішення у справі задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 3 000,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

12. Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю факту понесених заявником витрат на професійну правничу допомогу адвоката.

13. Разом з тим, визначаючи розмір таких витрат, суд врахував заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу іншої сторони, у змісті яких зверталася увага суду на необґрунтоване завищення відповідачем суми понесених витрат на професійну правничу допомогу у цій справі.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

14. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 27 лютого 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Авдєєнка В. В., задоволено частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 04 жовтня 2024 року змінено, виклавши мотивувальну частину в редакції вказаної постанови.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2024 року залишено без змін.

15. Змінюючи рішення суду першої інстанції та викладаючи мотивувальну частину міськрайонного суду у редакції вказаної постанови, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив

у задоволенні позову ОСОБА_1 , водночас апеляційний суд вважав неправильними мотиви судового рішення, оскільки, на переконання апеляційного суду, Державне підприємство «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» та Міністерство економіки України повинні бути співвідповідачами у даному спорі.

16. Враховуючи процесуальний статус Міністерства економіки України як третьої особи у справі, апеляційний суд дійшов висновку про неможливість вирішити спір по суті позовних вимог, оскільки для вирішення питання про стягнення з ДП «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» ненарахованої премії за результатами роботи за рік необхідно попередньо з`ясувати обставини виконання роботодавцем умов контракту щодо його матеріального забезпечення, зокрема - щодо погодження (видання розпорядчих документів) на виплату відповідної премії.

17. Залишаючи без змін додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2024 року, апеляційний суд погодився із визначеним судом першої інстанції розміром витрат, понесених стороною відповідача у зв`язку із розглядом справи, а також із доведеністю факту понесення таких витрат.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

18. У квітні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката

Авдєєнка В. В., на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2024 року, додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року.

19. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 11 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу, надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

20. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 травня 2025 року заяву представника Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» - адвоката Тиніва Ігоря Дмитровича, про заміну сторони у справі правонаступником задоволено.

Замінено відповідача у справі - Державне підприємство «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на Державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації».

21. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

22. У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Авдєєнко В. В.,просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

23. Підставою касаційного оскарження заявник вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

24. На обґрунтування касаційної скарги зазначає про помилковий висновок судів попередніх інстанцій щодо неналежного суб`єктного складу відповідачів.

25. На переконання заявника касаційної скарги відповідачем за позовом про стягнення заробітної плати повинен бути безпосередньо роботодавець.

26. При цьому заявник зауважує, що судом апеляційної інстанції вірно встановлено, що заробітна плата позивачу виплачується за рахунок відповідача,

а не третьої особи відповідно до умов контракту, а також правильно встановлено, що у позивача виникли трудові відносини саме із відповідачем, а не третьою особою, внаслідок належного виконання яких позивач набув право на заробітну плату, про стягнення якої заявлено вимогу.

27. Таким чином, саме Державне підприємство «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», правонаступником якого є Державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», а не третя особа (Міністерство економіки України) має бути відповідачем за позовом про стягнення заборгованості з оплати праці.

28. При цьому застосування у трудовому контракті до третьої особи (Міністерства економіки України) поняття «Роботодавець» не робить таку особу роботодавцем в розумінні положень трудового законодавства.

29. Зазначає, що позивачем не були заявлені вимоги щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності Міністерства економіки України у зв`язку із непогодженням виплати заробітної плати. Враховуючи відсутність передбаченого контрактом, трудовим договором або законодавством обов`язку міністерства щодо нарахування та виплати позивачу заробітної плати, воно не може виступати відповідачем у справі за такою вимогою. При цьому незалежно від того, що за законом міністерство погоджує виплату заробітної плати, сама виплата не повинна залежати від такого погодження чи його відсутності, а виключно - від умов трудового договору, його належного виконання працівником та вимог законодавства про оплату праці.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

30. У квітні 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив Державного підприємства «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на касаційну скаргу,

в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними, оскільки відповідно до змісту контракту, укладеного із позивачем у справі, трудові відносини виникли між позивачем та Міністерством економічного розвитку і торгівлі України, таким чином, саме останнє виступає стороною (роботодавцем) по трудовому договору.

31. Також заявник відзиву зауважує, що Міністерством економіки України, як правонаступником Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, не було погоджено виплату премії за 2021 рік, проте така відмова позивачем у судовому порядку не оскаржувалась.

32. Щодо виплати премії за 2023 рік, Державне підприємство «Івано-Франківський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» вказує, що відповідний розпорядчий документ станом на день розгляду справи видано не було, а позивачем, в свою чергу, у змісті позову не порушувалось питання про зобов`язання відповідача вирішити питання про видачу розпорядчого документа про погодження річної премії за 2023 рік.

33. Також у квітні 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив Міністерства економіки України на касаційну скаргу,

в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги - безпідставними, оскільки звертаючись до суду, позивач просив стягнути із відповідача на свою користь

1 240 608,00 грн заборгованості з оплати праці у вигляді премій, визначених умовами контракту. Водночас, для нарахування річних премій, що є предметом спору у даній справі, необхідно погодження Міністерства економіки України, що вбачається, зокрема, зі змісту контракту, відповідно до якого рішення про виплату премії приймає саме Міністерство економіки України.

34. Позивачем, в свою чергу, не заявлено вимог до Міністерства економіки України про зобов`язання вирішити питання про видачу розпорядчого документу та/або встановлення правомірності неприйняття рішення щодо преміювання керівника.

35. Таким чином, на переконання заявника відзиву, вирішення по суті заявлених позовних вимог, є втручанням у право міністерства, залученого у якості третьої особи у справі, що не відповідає процесуальному статусу сторін цивільного процесу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

36. 10 червня 2019 року між Міністерством економічного розвитку і торгівлі України та ОСОБА_1 укладено контракт №21, відповідно до умов якого ОСОБА_1 призначається на посаду Генерального директора державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», на термін з 10 червня 2019 року по 09 червня

2024 року.

37. На підставі вказаного контракту Міністерством економічного розвитку

і торгівлі України видано наказ №100-п від 10 червня 2019 року про призначення ОСОБА_1 на посаду генерального директора Державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на термін та на умовах, визначених контрактом.

38. У подальшому між сторонами було укладено ряд додаткових угод до контракту №21 від 10 червня 2019 року: №1 від 06 серпня 2019 року; №2

від 15 квітня 2020 року; №3 від 18 серпня 2020 року; №4 від 31 грудня 2020 року; №5 від 25 березня 2021 року; №6 від 5 липня 2021 року; №7 від 17 грудня

2021 року; №8 від 02 вересня 2022 року; №9 від 16 лютого 2023 року; №10

від 11 травня 2023 року.

39. Відповідно до пункту 1.1 укладеного контракту Генеральний директор зобов`язується безпосередньо і через адміністрацію підприємства здійснювати поточне управління підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна, а Міністерство економічного розвитку і торгівлі України зобов`язується створювати необхідні умови для матеріального забезпечення

й організації праці генерального директора.

40. Пунктом 1.2 контракту передбачено, що на підставі цього контракту виникають трудові відносини між генеральним директором підприємства та Мінекономрозвитку.

41. Міністерство економічного розвитку і торгівлі України здійснює контроль за складанням у встановлені законодавством строки фінансового плану підприємства, виконанням показників затвердженого фінансового плану підприємства та показників, передбачених цим контрактом, а також за здійсненням підприємством витрат у разі незатвердження (непогодження) річного фінансового плану в установленому законодавством порядку (пункт 2.6.8).

42. Пунктом 3.1 контракту передбачено, що за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, генеральному директору нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, одержаного підприємством у результаті його господарської діяльності, виходячи із установлених йому:

посадового окладу в розмірі 22 500 грн і фактично відпрацьованого часу;

премії за підсумками роботи за квартал за виконання умов і диференційованих показників, установлених розпорядчими документами Мінекономрозвитку;

премії за підсумками роботи за рік за виконання умов і диференційованих показників, установлених додатком до цього контракту відповідно до розпорядчих документів Мінекономрозвитку.

43. Також вищевказаним пунктом передбачено умови, за яких премія за підсумками роботи за квартал та за підсумками роботи за рік не нараховується.

44. Додатковими угодами вносилися зміни до пункту 3.1 контракту в частині визначення розміру посадового окладу, крім цього, додатковою угодою №1 було викладено абзац четвертий пункту 3.1 в такій редакції: «премії за підсумками роботи за рік за виконання умов і диференційованих показників, установлених додатком 2 до цього контракту відповідно до розпорядчих документів Мінекономрозвитку».

45. ОСОБА_1 було нараховано та виплачено премії за підсумками роботи за 2020 та 2022 роки, водночас, за 2021 рік та за 2023 рік премію за підсумками роботи виплачено не було.

46. Причиною відмови зазначено, що Державне товариство «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» не може виплатити позивачу премію за підсумками роботи за рік, оскільки така виплата проводиться виключно за розпорядчим документом Мінекономрозвитку; розпорядчі документи про виплату ОСОБА_1 премії за підсумками роботи за рік за 2021 та 2023 роки - відсутні.

47. 29 серпня 2019 року Міністерство економічного розвитку і торгівлі України перейменовано у Міністерство економічного розвитку, торгівлі та сільського господарства України, а з травня 2021 року - в Міністерство економіки України.

48. З листа Міністерства економіки України від 04 грудня 2023 року №2804-09/66236-08 вбачається, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» преміювання керівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, що належать до сфери управління Мінекономіки, за підсумками роботи за 2021 рік не здійснювалося.

49. Щодо виплати позивачу премії за підсумками роботи за 2023 рік - станом на час розгляду справи судами, Міністерством економіки України не прийнято рішення про погодження чи про відмову у погодженні виплати премії ОСОБА_1 .

50. Наказом Міністерства економіки України з особового складу №13-П

від 06 червня 2024 року ОСОБА_1 звільнено із посади генерального директора Державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» із 09 червня 2024 року у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України та визнано контракт №21 від 10 червня 2019 року, укладений з ОСОБА_1 зі змінами та доповненнями таким, що припинив свою дію.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

51. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

52. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені

в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

53. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише

в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

54. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

55. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

56. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

57. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність оскаржуваних судових рішень, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

58. Предметом спору у вказаній справі є стягнення заборгованості з оплати праці, яка складається із преміювання, визначеного умовами контракту.

59. Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили із неналежного складу відповідачів у вказаній справі. Зокрема, на переконання Тернопільського апеляційного суду, Міністерство економіки України мало бути залучене до участі у справі у якості співвідповідача, а не третьої особи.

60. Верховний Суд погоджується із такими висновками апеляційного суду

з огляду на наступне.

61. Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

62. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

63. Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем

є саме особа, яка має відповідати за позовом.

64. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

65. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється

в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

66. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що поняття «сторона

у спорі» може не бути тотожним за змістом поняттю «сторона у процесі»: сторонами в процесі є такі її учасники, як позивач і відповідач; тоді як сторонами

у спорі є належний позивач і той належний відповідач, до якого звернута чи має бути звернута відповідна матеріально-правова вимога позивача. Такі висновки сформульовані у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18), від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17 (провадження № 14-448цс19), від 09 лютого 2021 року у справі № 635/4741/17 (провадження № 14-46цс20). Отже, належним відповідачем є особа, яка

є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача (див. пункт 8.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня

2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22)).

67. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

68. Як встановлено судами попередніх інстанцій та не оскаржується учасниками справи, 10 червня 2019 року між Міністерством економічного розвитку і торгівлі України та ОСОБА_1 укладено контракт №21, відповідно до умов якого останній призначається на посаду Генерального директора державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», на термін з 10 червня 2019 року по 09 червня

2024 року.

69. Відповідно до змісту частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ними органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

70. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частина третя статті 21 КЗпП України).

71. Як вбачається зі змісту контракту, укладеного із позивачем, на підставі укладення останнього виникають трудові відносини між генеральним директором підприємства та Мінекономрозвитку (пункт 1.2).

72. Оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана із виконанням умов контракту (стаття 20 Закону України «Про оплату праці»).

73. Згідно зі статтею 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять основна заробітна плата, додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

74. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

75. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

76. До інших заохочувальних та компенсаційних виплат належать виплати

у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові

і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

77. Комплексний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що за умови укладення між працівником та роботодавцем контракту, оплата праці визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана із виконанням умов контракту.

78. Положенням про умови, критерії, диференційовані показники та розміри преміювання керівників підприємств, заснованих на державній власності, та об`єднань державних підприємств, що належать до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України 17 липня 2017 року № 1024 (далі - Положення), визначено умови, критерії, диференційовані показники та механізм визначення розміру преміювання керівників підприємств, заснованих на державній власності, та об`єднань державних підприємств, що належать до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України.

79. Розмір премії керівника підприємства (далі - розмір премії) за відповідний період установлюється за виконання умов, диференційованих показників преміювання керівників підприємств за підсумками роботи за квартал і рік згідно з додатками 1 і 2 до цього Положення (пункт 5 Положення).

80. Пунктом 9 Положення передбачено, що премія за рік нараховується за фактично відпрацьований календарний період.

81. Премія за підсумками роботи за рік нараховується за погодженням з Мінекономрозвитку (пункт 14 Положення).

82. З урахуванням зазначеного, річна премія, передбачена пунктом 3.1 Контракту, є премією, пов`язаною із виконанням виробничих завдань і функцій,

і в розумінні частини другої статті 2 Закону України «Про оплату праці»

є елементом додаткової заробітної плати, оскільки відрізняється регулярністю нарахування та виплати з можливістю її ненарахування лише за певних умов,

а також передбачає певний порядок та умови її нарахування та виплати, а саме:

- перевірка Міністерством економіки України як роботодавцем позивача виконання ним умов і диференційованих показників, установлених додатком №2 до контракту;

- видання Міністерством економіки України розпорядчих документів про погодження нарахування такої премії, з дотриманням вимог Положення №1024;

- виплата Державним підприємством «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» премії позивачу за рахунок частки доходу, одержаного підприємством у результаті його господарської діяльності.

83. Таким чином, виплата річної премії генеральному директору здійснюється державним підприємством «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» на підставі розпорядчих документів Міністерства економіки України, однак за рахунок власних коштів державного підприємства (за рахунок частки доходу).

84. Підсумовуючи, нарахування та виплата премії позивачу у справі, що переглядається, є спільним обов`язком кількох осіб, а саме:

Міністерства економіки України як роботодавця, визначеного змістом контракту, укладеного із ОСОБА_1 , - щодо перевірки виконання умов

і диференційованих показників, установлених додатком №2 до контракту та видання розпорядчих документів про погодження нарахування такої премії, з дотриманням вимог Положення №1024.

Державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації», - щодо виплати премії за рахунок частки доходу, одержаного підприємством у результаті його господарської діяльності.

85. У постанові Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22) зазначено, що: «якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)). Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові».

86. З урахуванням зазначеного, обґрунтованим є висновок апеляційного суду, що з урахуванням процесуального статусу Міністерства економіки України у справі як третьої особи, відсутня можливість вирішити спір по суті позовних вимог, оскільки вирішенню питання про стягнення з Державного підприємства «Тернопільський науково-виробничий центр стандартизації, метрології та сертифікації» ненарахованої премії за результатами роботи за рік передує з`ясування обставин щодо виконання роботодавцем ОСОБА_1 обов`язків згідно умов контракту щодо матеріального забезпечення генерального директора, зокрема, щодо погодження (видання розпорядчих документів) на виплату премії за підсумками роботи за рік.

87. Верховний Суд зауважує, що у справі, що переглядається висновки апеляційного суду узгоджуються зі встановленою пунктом 3.1 контракту, додатком до контракту та розпорядчими документами Міністерства економічного розвитку України системою преміювання та є правильними, оскільки погодження нарахування премії є виключним повноваженням Міністерством економіки України, відповідно, у вказаній конкретній справі, неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача щодо виплати премії, одночасно не вирішивши питання про обов`язки третьої особи (Міністерства економіки України) щодо перевірки виконання умов і диференційованих показників, установлених додатком до контракту та видання розпорядчих документів про погодження нарахування такої премії, не залученої до участі у справі як співвідповідача.

88. Більше того, суд не може перебирати на себе функцію призначення та нарахування премії замість органу, на який покладено такі повноваження, що,

в свою чергу, узгоджується із правовим висновком, викладеним у змісті постанови Верховного Суду у справі № 464/1369/18 (провадження № 61-15457св19).

89. Доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року в справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18), на які посилається заявник у касаційній скарзі, не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин справи.

90. Зокрема, у справі № 821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18), спір було вирішено судами по суті за належного складу відповідачів у справі. У справі, що переглядається, підставою відмови у задоволенні позовних вимог слугував неналежний суб`єктний склад відповідачів, а саме незалучення до розгляду справи у якості відповідача Міністерства економіки України як особи, до обов`язків якої входить перевірка виконання умов і диференційованих показників, установлених додатком до контракту та видання розпорядчих документів про погодження нарахування премії позивачу.

91. З урахуванням зазначеного, доводи скаржника щодо неврахування судами

у справі, що переглядається, висновків Верховного Суду, наведених у вказаній вище постанові, є необґрунтованими.

92. Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що звертаючись до касаційного суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Авдєєнко В. В.,окрім рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2024 року та постанови Тернопільського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року за результатами розгляду позову по суті, просив також скасувати додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2024 року та, як наслідок, постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 лютого 2025 року в частині розподілу судових витрат, однак касаційна скарга не містить доводів щодо незаконності додаткового рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

у вказаній частині, а тому Верховний Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності судочинства, не переглядає вказані судові рішення в касаційному порядку.

93. Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

94. Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

95. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Авдєєнка Владислава Валерійовича,залишити без задоволення.

2. Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 жовтня 2024 року, додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 жовтня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 лютого 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара В. В. Шипович