Справа № 306/90/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

17 червня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів: Кожух О.А., Мацунича М.В.

з участю секретаря судових засідань: Мочан М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Поврозник Андрій Петрович, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 19 квітня 2024 року у складі судді Жиганської Н.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатське інформаційне агенство" про захист честі, гідності та ділової репутації, -

в с т а н о в и в:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю "Закарпатське інформаційне агенство" про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 є головою Свалявського низового колективу Закарпатського товариства мисливців і рибалок «Лісівник» в користуванні котрого перебувають мисливські угіддя у селі Вовчий Мукачівського району та навколишніх територіях.

05 грудня 2023 року в урочищі «Ждимир» у селі Вовчий Мукачівського району Закарпатської області єгерем ЗТМР «Лісівник» ОСОБА_3 було повідомлено правоохоронні органи про факт незаконного відстрілу оленя шляхом застосування вогнепальної зброї, чим вчинено кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст.248 КК України.

За вказаним фактом проводиться досудове розслідування ЄРДР 0000686.

В одному з осіб, що вчинили вказане правопорушення було опізнано колишнього члена ЗТМР «Лісівник» ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 Відповідач-1 ОСОБА_2 на сторінці в

соціальній мережі facebook за інтернет посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 &ref=embed_post розмістив допис, в котрому зокрема зазначив:

«Не можна мовчати, коли чиниться безлад та намагається взяти гору неправда.

Дуже прикро, що обласний депутат від партії «Слуги народу» ОСОБА_1 , заради своєї корисливості та вигоди, забуваючи про людяність та моральні принципи, намагається спаплюжити честь інших та зганьбити їх в очах оточуючих.

Людина, яка не лише мріє загарбати та привласнити максимально все, що тільки може, але й досягає цього будь-якою ціною, причому часто нечесними методами. Це характеристика п. ОСОБА_1 , який вважає, що с. Вовчий є його власністю, якою може розпоряджатися одноосібно, ніби цаp.

Адже всі мешканці повинні просити дозволу піти до лісу державного!!!, щоб раптом не побачити чи завадити йому, коли полює.

Прийнятий на роботу, ніби охоронником дачі та єгерем п. Суботовського, ОСОБА_4 виконує всі примхи, забаганки а також підгодовує звірів на відгодівельних майданчиках для зручного полювання та відстрілу диких тварин. Після чого на багі п. Суботовського відвозить до його маєтку, розбирає туші тварин, які в послідуючому красуються в холодильних камерах сан. «Кришталеве джерело», де частує гостей стравами дичини. До речі, нещодавно після такого застілля захворів кухар імовірно м`ясо було інфіковане) Хіба Ви, п.Суботовський не дотримуєтесь законів??? А світлини говорять про зовсім інше: чесний, добропорядний депутат у колі друзів із трофеєм.

Звертаюсь до Вас п.Суботовський: браконьєрство на ОСОБА_5 для більше Вас не буде. Щоб ви не робили, прибираючи з дороги всіх, щоб ОСОБА_6 не заважали, якби не фальсифікували матеріали кримінальної справи, використовуючи їх у своїх цілях. Відео, яке Ви виставили у мережі ФБ річної давності, не в повному обсязі, не вказано дату та час, адже коли б все це то всі б зрозуміли, чим Ви займаєтьсь на Вовчому. Якщо б Ви були справжнім патріотом, то ОСОБА_7 воював би, а охоронником може бути людина, яка не підлягає мобілізації. Натомість ОСОБА_8 з ОСОБА_7 воюють з оленями на полонинах г.Стій .

Ви вважаєте себе царем, але час їхнього панування закінчився. Схаменіться !!!

Далі буде……»

Вказаний допис ОСОБА_2 було поширено у мережі інтернет на сторінці інформаційного видання Svaliava.net.

За вказаних обставин позивач просив суд визнати недостовірною інформацію, розповсюджену ОСОБА_2 у соціальній мережі Facebook та зобов`язати ОСОБА_2 спростувати інформацію шляхом розміщення резолютивної частини рішення у справі у належному йому профілі у соціальній мережі Facebook; визнати недостовірною інформацію, розповсюджену ТОВ "Закарпатське інформаційне агенство" у засобі онлайн медіа Svaliava.net та зобов`язати ТОВ "Закарпатське інформаційне агенство" спростувати інформацію шляхом розміщення резолютивної частини рішення у справі у належному йому онлайн медіа Svaliava.net; стягнути з ОСОБА_2 та ТОВ "Закарпатське інформаційне агенство" по 50000 грн. з кожного моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 , шляхом переказу вказаних коштів на спеціальний рахунок для збору коштів на підтримку Збройних Сил України.

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 19 квітня 2024 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Поврозник Андрій Петрович, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлений позов, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував обставини, які наведені в обґрунтування заявленого позову та не дав їм належної правової оцінки.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Кушнір Н.П. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

У відзиві на апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "Закарпатське інформаційне агентство" просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на її необґрунтованість.

Представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Поврозник А.П. в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Кушнір Н.П. в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Закарпатське інформаційне агентство» - адвокат Бобаль І.І. у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, позицію сторін, розглянувши і дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Обґрунтовуючи заявлений позов, позивач посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на своїй сторінці у соціальній мережі «Фейсбук» було опубліковано допис відносно нього, який надалі було поширено, зокрема, на сторінці інформаційного видання Svaliava.net, що містив негативну інформацію щодо позивача, відтак створив негативну оцінку його особи в очах оточуючих, порушивши його честь, оскільки статус депутата місцевої ради є соціально важливим, передбачає безперервний належний процес дотримання законності та соціальних норм.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» було розміщено допис з фотосвітлинами, який містив, зокрема і прізвище « ОСОБА_9 ».

Зі змісту вказаного допису позивач виділив наступні вислови, які, на його думку, містять недостовірну інформацію та порушують право останнього на повагу до його гідності, честі та недоторканності ділової репутації:

- "...Дуже прикро, що обласний депутат від партії "Слуги народу" ОСОБА_1 , заради своєї корисливості та вигоди, забуваючи про людяність та моральні принципи, намагається спаплюжити честь інших та зганьбити їх в очах оточуючих...";

- "...Людина, яка мріє не лише загарбати та привласнити все, що тільки може, але й досягає цього будь-якою ціною, часто нечесними методами. Це характеристика п. Суботовського, який вважає, що с. Вовчий є його власністю, якою може розпоряджатися одноосібно ніби цар...";

- "...прийнятий на роботу, ніби охоронником дачі та єгерем п. Суботовського Артур Литвин...";

- "...розбирає туші тварин, які в послідуючому красуються в холодильних камерах сан. "Кришталеве джерело", де частує гостей стравами з дичини. До речі нещодавно після такого застілля захворів кухар...".

Окрім того, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в інтернет-виданні "Svaliava.net" було опубліковано статтю із заголовком "Відомого обласного депутата з Сваляви звинувачують у браконьєрстві? ".

В позовній заяві позивач стверджує, що у вказаній статті розміщено недостовірну інформацію, яка порушує права останнього на повагу до його гідності, честі та недоторканності ділової репутації, а саме:

- "...відомого обласного депутата з Сваляви звинувачують у браконьєрстві...";

- "... обласний депутат у колі товаришів хизується підстреленим оленем...";

-"...депутат Суботовський займається браконьєрством у с. Вовчий...";

- "...м`ясо впольованих тварин потрапляє в " ОСОБА_10 джерело" (санаторій, яким володіє ОСОБА_9 ), де затим стравами з дичини частують гостей оздоровниці" .

Відмовляючи в заявленому позові, суд першої інстанції виходив з його необґрунтованості і недоведеності.

З такими висновками суду першої інстанції, погоджується і апеляційний суд, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частиною першою статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У статті 201 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб-підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із частиною другою статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) і частин другої та третьої статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти.

Як зазначено у рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

За своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Отже, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

У рішенні у справі «Ляшко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права.

Таким чином, особа, яка висловлює не факти, а власні погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що визнається фундаментальною частиною права, захист якого передбачений статтею 10 Конвенції.

Крім того, у разі якщо позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі Резолюція).

У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Також, статтею 10 Конвенції з прав людини встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією.

Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів.

У рішенні від 07 лютого 2012 року «Аксель Спрінгер проти Німеччини» Європейський суд з прав людини вказав, що приватна особа, невідома для громадськості, може вимагати особливого захисту свого права на приватне життя, в той час як публічних осіб така норма не стосується.

У справах «Лінгенс проти Австрії» (1986 року); «Обершлік проти Австрії» (1991 року), у яких йшлось про публічну критику політиків, Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів.

З аналізу вказаних рішень вбачається, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач є головою Свалявського низового колективу Закарпатського товариства мисливців та рибалок «Лісівник» та депутатом обласної ради.

Вказані обставини позивачем не заперечуються.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 є публічною особою в силу своєї політичної діяльності, відтак межа допустимої критики стосовно нього як публічної особи є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом значного суспільного інтересу, який, зокрема, втамовується, з одного боку, - продукуванням інформації стосовно такої особи засобами масової інформації, а з іншого - її сприйняттям та поглинанням суспільством як результат реалізації інтересу.

Враховуючи вищенаведене, можна зробити висновки, що по-перше, оскільки ОСОБА_11 є публічною особою, то і межа допустимої критики щодо нього є ширшою, ніж щодо приватної особи, та по-друге, оспорювана поширена інформація не містить однозначного твердження про факти вчинення позивачем конкретних дій чи правопорушень і, за своїм змістом та з огляду на характер використання мовностилістичних засобів, тільки наводить суб`єктивну оцінку (припущення) іншої особи - відповідача щодо певних подій.

Як вірно звернув увагу суд першої інстанції не можуть бути спростовані думки, які виражені мовними засобами, зокрема, вживанням гіпербол, алегорій, сатири і за формою не є брутальними.

Окрім того, колегія суддів зазначає, що деякі з виділених позивачем висловів з допису, опублікованого у соціальній мережі «Фейсбук», не стосуються конкретно його особи, а навпаки містять суб`єктивну думку щодо іншої особи, а саме ОСОБА_12 .

Таким чином, зазначені у соціальній мережі «Фейсбук» вислови, які визначені позивачем як інформація, що порочить його гідність, честь та ділову репутацію, є висловленнями ряду оціночних суджень, які не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер такого викладення спірної інформації.

Зазначене стосується й подальшої публікації інтернет-видання "Svaliava.net".

Отже, у відповідності до ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не подано належних, допустимих та достатніх доказів, які б підтверджували поширення відповідачами конкретної негативної інформації щодо позивача, що поширена інформація принижує гідність, честь та ділову репутацію позивача, і порушує його особисті немайнові права або перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Тобто, в даному випадку відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканність ділової репутації.

Суд з достатньою повнотою з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дослідив докази, яким дав правильну оцінку та обґрунтовано відмовив у заявленому позові. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому не заслуговують на увагу.

З врахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Поврозник Андрій Петрович, залишити без задоволення.

Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 19 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 27 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: