ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Халаджи О.В.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Герман Марина Миколаївна, на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року в цивільній справі номер 205/11234/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Лілія Дмитрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Тетяна Миколаївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2021 року до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Лілія Дмитрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Тетяна Миколаївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що батьку позивачки ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2007 року на праві власності належала квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер на території російської федерації. 22.07.2020 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвої Т.М. з заявою про прийняття спадщини, однак, на час подання заяви не мала свідоцтва про смерть батька. Нотаріусом на запит отримано довідки, відповідно до яких спірна квартира належала ОСОБА_5 . Станом на 06.06.2020 року за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований лише ОСОБА_5 . У серпні 2020 року позивачкою отримано свідоцтво про смерть батька. Нотаріусом її повідомлено про те, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за іншою особою.

Так, ІНФОРМАЦІЯ_2 квартира була продана ОСОБА_3 , яка діяла на підставі довіреності від імені ОСОБА_5 , посвідченою 25.06.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Кот Б.А. за договором купівлі-продажу, серія та номер 804, посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., ОСОБА_4 .

На час укладення договору купівлі-продажу дія довіреності була припинена, оскільки після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 цивільні права та обов`язки ОСОБА_5 припинилися.

18.09.2020 року квартиру продано ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Фаст Л.Д.

Позивачка звернулась до поліції з заявою про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якої відкрито кримінальне провадження. Також позивачка зазначила, що має сумніви щодо добросовісності ОСОБА_1 , оскільки при придбанні спірної квартири в неї не виникли сумніви щодо квартири, яка продавалася протягом місяця з моменту набуття права власності продавцем.

Позивачка просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, серія та номер 804, посвідчений 28.08.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., згідно з яким ОСОБА_3 , яка діяла за довіреністю від імені ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 купив квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом;

- витребувати у ОСОБА_1 на користь позивачки спірну квартиру.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївни, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Лілія Дмитрівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Тетяна Миколаївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння задоволено частково.

Витребувано в ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 .

В задоволенні позову в іншій частині - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2164,40 грн.

Із вказаним рішенням не погодилась відповідачка ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Герман М.М., подала апеляційну скаргу, просила апеляційний суд скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року по справі №205/11234/21 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, судові витрати покласти на позивачку.

Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції винесено з порушенням норм процесуального права, з неправильним застосуванням норм матеріального права, а також невідповідності фактичним обставинам справи.

Судом першої інстанції у рішенні фактично визнано факт смерті ОСОБА_5 , недійсність довіреності, виданої ОСОБА_5 ОСОБА_3 , нікчемності правочину, а саме укладеного договору купівлі-продажу квартири від 28.08.2020 року, беручи до уваги основний доказ, наданий позивачкою, що на її думку надає їй право на пред`явлення вимоги про витребування майна з володіння скаржника - саме отриманий дублікат Свідоцтва про смерть ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 28.08.2020 року, місце реєстрації: 94100038 відділ РАЦС м. Петропавлівська-Камчатського Агентва записів актів цивільного стану та архівної справи Камчатського краю.

01 грудня 2022 року Верховною Радою України прийнято Закон України №2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».

Зупинення зазначеної Конвенції вимагає легалізацію документів оформлених та виданих на території рф. Свідоцтво про смерть, яке надає в якості доказу позивачка, не містить ознак такої легалізації, а відповідно не є належним та допустимим доказом.

Позивачка не може пояснити яким чином, вона отримала Свідоцтво про смерть ОСОБА_5 й кожного разу змінює свої покази, що ставить під обґрунтований сумнів походження «документу», тим більш за відсутності медичної довідки про смерть ОСОБА_5 та довідки про здійснення реєстраційної дії в реєстрі. В матеріалах справи відсутній будь-який документ, який би підтверджував факт її звернення до органів ДРАЦС про реєстрацію смерті батька в реєстрі України. ОСОБА_6 вже майже 4 роки начебто з «дати смерті» батька позивачки, проте в реєстрі України можна побачити, що його смерть не зареєстрована й відповідно він є живим.

Відповідно до відповіді на адвокатський запит вих. №01-18-10/23 від 18.10.2023 року Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Новокодацького відділу ДРАЦС у місті Дніпрі від 05.04.2023 року №76/31.31-32 зазначається, що за даними Державного Реєстру актів цивільного стану громадян, запитувана інформація (щодо відомостей про державну реєстрацію смерті ОСОБА_5 ) відсутня.

Таким чином, отриманий дублікат Свідоцтва про смерть ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 28.08.2020 року, місце реєстрації: АДРЕСА_3 записів актів цивільного стану та архівної справи Камчатського краю не мав юридичної сили на території України, а суд першої інстанції не мав законних підстав вважати його достовірним доказом смерті ОСОБА_5 .

Від інших учасників справи відзив у письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідачки ОСОБА_1 адвокати Герман М.М. та Гусєва К.В. доводи апеляційної скарги підтримали, просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки ОСОБА_2 адвокат Маркело В.О. апеляційну скаргу не визнала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д., приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Т.М. в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 182, 183, 184, 185, 186, 187, 195, 196, 199, 200, 203, 219, том 2). Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Фаст Л.Д. подала до апеляційного суду заяви про розгляд справи за її відсутністю (а.с. 201, 204, том 2).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідачів та третіх осіб.

Заслухавши суддю доповідача, представників позивачки та відповідачки, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів цивільної справи, що ОСОБА_2 є донькою ОСОБА_5 (а.с. 11, том 1).

ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2007 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, належить на праві власності квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5-7, 109, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер у м. Петропавлівськ-Камчатський російської федерації (а.с. 19-21, 91-95, том 2).

22.07.2020 року ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвій Т.М. заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 (а.с. 103, том 1).

З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5 , вбачається, що інші спадкоємці з заявою про прийняття спадщини не зверталися, на дату смерті за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований лише ОСОБА_5 (а.с. 107-110, том 1).

28.08.2020 року від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої 25.06.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Кот Б.А., ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 54-56, том 1).

18.09.2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Договір посвідчено приватним нотаріусом ДМНО Фаст Л.Д. та зареєстровано в реєстрі за №1171 (а.с. 37-38, том 1).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості в певному обсязі.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 13.03.2023 року по справі 398/1796/20, у випадку, коли спадкодавець на час смерті проживав за межами України, і до складу спадщини входять права на нерухоме майно, яке знаходиться на території України, прийняття спадщини відбувається у спосіб звернення спадкоємця з відповідною заявою до компетентного органу, уповноваженого на вчинення нотаріальних дій, за місцем знаходження нерухомого майна в Україні. Якщо спадкоємець не подав у визначений законом строк нотаріусу за місцем знаходження нерухомого майна в Україні заяву про прийняття спадщини, він не може вважатись таким, що прийняв спадщину. Прийняття спадщини за межами України не свідчить про прийняття спадщини, яка знаходиться в Україні. Такий факт не має юридичного значення для спадкування права на нерухоме майно, розташованого на території України.

Стаття 387 ЦК України встановлює, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, у тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця поза волею останнього.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 23 січня 2013 року у справі №6-164цс12.

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року (провадження №6-2407цс15)).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року (провадження №6-140цс14), власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке в подальшому відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Право власника, згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті).

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.12.2007 року, виданого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, належить на праві власності квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер у м. Петропавлівськ-Камчатський російської федерації.

28.08.2020 року від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої 25.06.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Кот Б.А., ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Отже на час укладення договору купівлі-продажу квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , від 28.08.2020 року ОСОБА_3 від імені ОСОБА_5 на підставі довіреності, посвідченої 25.06.2019 року приватним нотаріусом ДМНО Кот Б.А., з ОСОБА_4 зазначена вище довіреність припинила свою дію у зв`язку зі смертю довірителя ОСОБА_5 . Отже, цей договір є нікчемним правочином.

ОСОБА_2 є донькою померлого ОСОБА_5 .

22.07.2020 року ОСОБА_2 подала приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвій Т.М. заяву про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 .

З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_5 , вбачається, що інші спадкоємці з заявою про прийняття спадщини не зверталися, на дату смерті за адресою: АДРЕСА_1 , був зареєстрований лише ОСОБА_5 .

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 , який прийняв спадщину після смерті батька, спірна квартира входить до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 , яку прийняла позивачка, яка визнається її власницей відповідно до ст. 1268 ЦК України з 06.06.2020 року.

18.09.2020 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Набуття ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру є неправомірним в силу закону, тому він не мав права на відчуження майна ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції врахував інтереси позивачки як власника спірної квартири, яка здійснює захист порушеного права власності, надав їм оцінку з точки зору балансу з правами та інтересами відповідачки, та дійшов правильного висновку, що права та інтереси власника ОСОБА_2 , яка була позбавлена права власності на квартиру, що входить до спадкового майна, за обставин цієї справи, перевищують інтереси набувача ОСОБА_1 .

За таких обставин, виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог, з яким погоджується апеляційний суд, оскільки спірна квартира вибула з володіння власника ОСОБА_2 поза її волею на підставі договору купівлі-продажу, укладеного від імені померлого спадкодавця на підставі довіреності, яка припинила дію зі смертю особи, що її видала, тобто, є нікчемним у силу закону, та про витребування цього нерухомого майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 , яка є останнім набувачем майна.

Розглядаючи довід апеляційної скарги про те, що дублікат Свідоцтва про смерть ОСОБА_5 серії НОМЕР_1 28.08.2020 року, місце реєстрації: 94100038 відділ РАЦС м. Петропавлівська-Камчатського Агентва записів актів цивільного стану та архівної справи Камчатського краю не мав юридичної сили на території України, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, укладеної між державами - членами СНД (зокрема, Україною і РФ) та ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року №240/94-ВР документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою та скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення; документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Разом із тим, 23 грудня 2022 року набрав чинності Закон №2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року».

Відповідно до цього Закону дію Конвенції було зупинено у відносинах з РФ та Білоруссю. Це означає, що дія цієї Конвенції, у тому числі і статті 13, зупиняється щодо будь-яких документів, виданих в зазначених країнах, незалежно від дати їх видачі (посвідчення).

З дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з РФ та Білоруссю до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України, застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в м. Гаазі. Відповідно до Закону України від 10 січня 2002 року №2933-ІІІ «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних документів» Конвенція набрала чинності для України з 22 грудня 2003 року та залишається чинною у відносинах України з РФ і республікою Білорусь.

Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року №107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою, або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції, за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостилю тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Таким чином, станом на день розгляду справи Свідоцтво про смерть, видане на території РФ, не потребує будь-якої легалізації.

Судом встановлено, що станом на день розгляду справи Свідоцтво про смерть, копія якого наявна у позивачки, видане на території російської федерації 28.08.2020 року, тобто до зупинення дії Конвенції від 22.01.1993 року та Протоколу від 28.03.1997 року, не потребує будь-якої легалізації. Свідоцтво видано на підставі вимог чинного законодавства іноземної держави, на території якої помер ОСОБА_5 містить необхідні реквізити, в силу вимог постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» від 04.02.2023 року №107 не потребує засвідчення апостилем та подальшої легалізації, та вважається дійсним на території України.

Таким чином, зазначений довід апеляційним судом визнається необґрунтованим.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції, висновків суду не спростовують та переважно зводяться до незгоди із встановленими судом обставинами, та спрямовані на переоцінку доказів у справі.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Герман Марина Миколаївна, залишити без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 червня 2025 року.

Судді: