КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/3285/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року м. Київ

Справа № 757/38850/24-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року, постановлену у складі судді Гуртової Т.І.,

у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сплаті послуг за вивіз побутових відходів,

встановив:

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року матеріали справи за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по сплаті послуг за вивіз побутових відходів передано на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю.

Не погоджуючись з ухвалою, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до Печерського районного суду м. Києва, посилаючись на її незаконність, порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спір про стягнення заборгованості за надані послуги відповідно до укладеного договору №ВП-16003СЛ від 01 вересня 2018 року має розглядатись за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання фізичної особи - відповідача ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , а не за місцем нерухомого майна, яке належить їй на праві власності, щодо якого є спір про стягнення заборгованості за надані послуги, тим самим порушив норми процесуального права ст. ст. 27,28 ЦПК України.

Також, згідно з листом Державної прикордонної служби України від 19.09.2024 року №19/Г-12991/14149 ОСОБА_1 на момент укладення спірного договору від 01 вересня 2018 року не перебувала на території України, оскільки з 13.06.2018 року по 07.10.2018 року перебувала за кордоном, а тому розгляд клопотань та дослідження доказів (проведення почеркознавчої експертизи, виклик свідків, залучення третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог) має здійснюватись саме Печерським районним судом м. Києва, оскільки позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги стосуються фізичної особи, а не нерухомого майна, що належить їй на праві власності.

Позивач не скористався своїм процесуальним правом для надання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про передачу справи на розгляд іншого суду, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Направляючи матеріали справи за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва ухвалою від 03 вересня 2024 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ч.1 ст. 30 ЦПК України, спір про стягнення заборгованості за надані послуги відповідно до укладеного договору № Вп-16003-Сл від 01 вересня 2018 року має розглядатись за місцезнаходженням нерухомого майна, що розташоване на території Солом`янського району м. Києва, а не за місцем реєстрації відповідача, тому вказані позовні вимоги в даному випадку не підлягають розгляду Печерським районним судом м. Києва.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

В силу ч. 1 ст. 30 ЦПК України, якою встановлена виключна підсудність, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно з роз`ясненнями, які містяться в п.п. 41, 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. До таких позовів відносяться позови про право власності на таке майно, про право володіння і користування ним (ст. 358 ЦК України), про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 364, 367 ЦК України), про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (ст.ст. 370, 372 ЦК України), про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним), про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо, про визнання правочину з нерухомістю недійсним, про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави, розірвання договору оренди землі, стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна, про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Відтак, позови що виникають з приводу нерухомого майна - це позови пов`язані з нерухомим майном, нерухомою річчю, а тому усі позови, у спорах, які є наслідком правовідносин пов`язаних з обігом нерухомого майна повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 липня 2020 року у справі №910/10647/18 зазначила, що: «Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном».

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.02.2021 року у справі № 911/2390/18 навела висновки про те, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми про виключну підсудність.

У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 638/1988/17 (провадження № 61-30812св18) вказано, що: «Таким чином, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Предметом позову у цій справі є зобов`язання, які випливають з надання послуг централізованого постачання холодної води та водовідведення. Такі послуги надаються за місцем знаходження нерухомого майна. З урахуванням наведеного, позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності».

Звертаючись до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за надання послуг з вивезення твердих побутових відходів на підставі договору від 01 вересня 2018 року № Вп-16003-Сл між КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» та фізичною особою ОСОБА_1 в особі керівника підприємства ОСОБА_1, позивач зазначав, що відповідно до умов договору виконавець зобов`язувався надавати замовнику послуги з вивезення (збирання, зберігання, перевезення, утилізації, захоронення) твердих побутових відходів, що утворюються на об`єкті замовника ( Кафе Піцерія ), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , а замовник зобов`язується прийняти та своєчасно оплачувати послуги. В порушення умов договору відповідачем вносилась плата за послуги не в повному розмірі, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 96 568 грн. 86 коп.

Отже, зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору є стягнення заборгованості за послуги вивезення (збирання, зберігання, перевезення, утилізації, захоронення) побутових відходів, що утворюються на об`єкті замовника (Кафе Піцерія), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Тобто, зміст позовних вимог свідчить про те, що позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості за комунальні послуги, що надаються для утримання майна.

З матеріалів справи вбачається, що об`єкт, за яким виникла заборгованість зі сплати комунальних послуг, знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 в межах територіальної юрисдикції Солом`янського районного суду м. Києва.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, суд першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 30 ЦПК України, керуючись правилами виключної підсудності, обґрунтовано передав справу про стягнення заборгованості за вивезення побутових відходів з об`єкту нерухомого майна на розгляд Солом`янського районного суду м. Києва, територіальна юрисдикція якого поширюється на місце знаходження майна, щодо якого виникла заборгованість зі сплати вказаних вище послуг.

Доводи апеляційної скарги про те, що адреса реєстрації місця проживання відповідача знаходиться поза межами територіальної юрисдикції Солом`янського районного суду м. Києва, що зареєстроване місце проживання відповідача знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , яке територіально належить до Печерського району м. Києва, тому за загальним правилом підсудності справа підсудна саме Печерському районному суду м. Києва і позивачем правильно була визначена підсудність цієї справи, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у разі конкуренції правил підсудності (статті 27 та 30 ЦПК України ) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач на момент укладення договору №Вп-16003-СЛ від 01 вересня 2018 року не перебувала з 13.06.2018 року по 07.10.2018 року на території України, а тому не могла укласти з позивачем цей договір, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки зазначені заперечення стосуються розгляду спору по суті заявлених позовних вимог, тоді як оскаржуваною ухвалою вирішено процесуальне питання щодо територіальної підсудності.

Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, є законною і обґрунтованою, підстав для її скасування не вбачається, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 374 - 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 03 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.