КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/824/25
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Зотько Т.А. в м. Біла Церква (повний текст рішення складено 18 березня 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В січні 2025 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом, просила стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 5000 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття, допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Позов мотивувала тим, що зареєструвала шлюб з відповідачем, від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На даний час шлюбні відносини сторін припинені, нею подано позов про розірвання шлюбу. ОСОБА_1 ухиляється від сплати аліментів, між сторонами була домовленість про необхідність щомісячної сплати аліментів для утримання та розвитку дитини, але відповідачне надає коштів на утримання дитини. ОСОБА_2 самостійно здійснює повноцінний догляд та виховання доньки, сприяє її розвитку та становленню, але самостійно матеріально утримувати дитину вкрай важко. Їй відомо, що відповідач проживає у м. Києві та працює, але неофіційно, середня заробітна плата по м. Києву станом на січень 2022 року становить 21347 грн. З урахуванням потреб дитини та економічного стану в країні і цін, вважає, що мінімальний розмір аліментів має становити 5000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 5000 грн. щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Допущено негайне виконання рішення в межах суми платежу аліментів за один місяць.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким стягувати аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі 2000 грн. щомісячно, з подальшою індексацією відповідно до закону, починаючи стягнення з 13 січня 2025 року.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказував, що єдиним обґрунтуванням суду прийнятого рішення обставини можливості сплати аліментів відповідачем у зазначеному розмірі 5000 грн. є працездатний вік відповідача, що суперечить положенням ст. 263 ЦПК України.

Вказував, що невідповідною є інформація, зазначена позивачем та прийнята судом до уваги, без підтвердження належними та достатніми доказами, що відповідач ухиляється від сплати аліментів, не надає ніяких коштів на утримання дитини, що позивач самостійно здійснює повноцінний догляд та виховання дитини, одноособово сприяє її розвитку та становленню.

Зазначав, що наразі він фактично проживає з позивачем за однією адресою АДРЕСА_1 , тому донька знаходиться на утриманні та вихованні обох сторін.

Вказані обставини також підтверджуються тим, що в провадженні суду знаходиться справа № 754/676/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, розгляд якої призначено на 22 травня 2025 року. Тобто рішення про припинення шлюбних відносин сторонами прийнято лише у 2025 році.

Наводив зміст ст. 7, 181, 182, 184 СК України, ст. 8, 11 Закону України «Про охорону дитинства», п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» щодо обставин, які має враховувати суд, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, ст. 3, 27 Конвенції ООН про права дитини, ст. 51 Конституції України щодо обов`язку батьків утримувати своїх дітей.

Зазначив, що не відповідають дійсності обставини, що він ухиляється від своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні та утриманні дитини. Щомісячно він надавав грошові кошти у розмірі та у межах своїх матеріальних можливостей, оскільки має непостійний, нерегулярний та мінливий заробіток та доходи. Протягом всього часу від народження дитини бере участь у вихованні та спілкуванні з дитиною, надає фінансову допомогу, проводить з дитиною час. Крім того, сам факт звернення позивача після настання дитини семи років свідчить про безпосередню участь відповідача та надання відповідної допомоги. Крім того, не є доведеними обставини, що виключно позивач здійснює повне утримання дитини та несе витрати, які складають більше ніж 5000 грн. щомісячно. Звертав увагу, що обов`язок утримання дітей покладається рівною мірою на матір і батька, а отже за логікою відповідач та позивач мають для утримання дитини надавати по 5000 грн. порівну, проте позивачем не доведена та не підтверджена обставина, що дитина фактично потребує отримання матеріальної допомоги саме у розмірі 10000 грн. щомісячно з обох батьків.

Вказував, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 грн., а відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, встановленого законодавством України.

Звертав увагу на негативні наслідки виникнення заборгованості у зв`язку із неможливістю сплати аліментів у розмірі 5000 грн., визначеному рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року, а саме встановлення тимчасових обмежень прав боржника, передбачених ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказував, що у позові ОСОБА_2 зазначалося, що ОСОБА_1 працює у м. Києві, але не офіційно. Проте така інформація не досліджена судом та не відображає повного матеріального становища відповідача.

Посилався на відомості Пенсійного фонду України з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування за формою ОК-5, з яких вбачається непостійність отримання доходів, що підтверджує доводи відповідача про неможливість сплати аліментів у визначеному судом розмірі.

Враховуючи викладене, виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги потреби дитини, при встановлених у справі обставинах, зважаючи на відсутність доказів щомісячних витрат на дитину, відсутність підтвердження доходів відповідача, вважав, що розмір аліментів у сумі не більше 2000 грн. щомісячно є достатнім та справедливим по відношенню до всіх осіб у даній справі. Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Розмір стягуваних аліментів повинен слугувати задоволенню актуальних життєвих потреб, відповідати життєвому стандарту в місці проживання, а не призводити до збагачення та бути джерелом інших нецільових витрат.

Наголошував, що не усувався від виконання своїх батьківських обов`язків, спілкується з донькою, у межах можливостей матеріально допомагає, систематично купує одяг та продукти харчування дитині, має намір і надалі підтримувати матеріально, цікавиться життям, потребами та здоров`ям дитини, проте на даний час не в змозі в повному обсязі забезпечувати та сплачувати аліменти саме у розмірі 5000 грн., що необґрунтовано визначено позивачем та задоволено судом першої інстанції.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів в розмірі 5000 грн. щомісячно на утримання дитини, суд першої інстанції врахував вік дитини, працездатний вік відповідача, встановлений законом прожитковий мінімум на дитину віком від 6 до 18 років 3196 грн., а також те, що відповідач не скористався правом на подання відзиву у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 5), у позові зазначено, що дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Крім того, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано нові докази, а саме індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України з 2002 по 2021 роки.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч. 2, 3 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23 січня 2025 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, запропоновано відповідачу у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву (а. с. 11).

Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, ОСОБА_1 отримав копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви за адресою реєстрації 22 лютого 2025 року (а. с. 14), проте правом відзиву на позовну заяву не скористався, докази на спростування обставин, викладених в позовній заяві, не надав.

Апеляційна скарга не містить клопотання про дослідження нових доказів із обґрунтуванням поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, в ньому не наведено об`єктивних причин, які перешкодили подати вказані докази у встановлений законом строк, не заявлено клопотання про поновлення строку для подання нових доказів.

Виходячи із наведеного, з урахуванням вимог ст. 12, 367 ЦПК України, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач не надав доказів неможливості подання нових доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому у апеляційного суду відсутні підстави приймати вказані докази та вирішувати справу з посиланням на ці докази.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Таким чином, оскільки відповідач зобов`язаний утримувати неповнолітню дитину, яка проживає з матір`ю, із відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти на утримання неповнолітньої дитини, яка проживає з позивачем.

Апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані і нічим не підтверджені доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 проживає разом з позивачем за однією адресою, тому донька знаходиться на утриманні та вихованні обох сторін.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що перебування батьків у шлюбі та проживання їх за однією адресою не є саме по собі підставою для відмови у позові про стягнення аліментів, за відсутності обставин ведення спільного господарства та бюджету, якщо інший з батьків не бере активної участі у фінансовому забезпеченні дитини.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що в провадженні суду знаходиться справа № 754/676/25 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, апеляційним судом досліджено у Єдиному державному реєстрі судових рішень заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2025 року у справі № 754/676/25, провадження в якій відкрито 20 січня 2025 року.

Так, в описовій частині рішення зазначено стисле викладання позиції позивача, що сторони перестали розуміти один одного, наразі проживають окремо та не ведуть спільного господарства, оскільки шлюб носить лише формальний характер, позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом.

Встановивши, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів позивача, суд дійшов висновків про наявність підстав для задоволення позову щодо розірвання шлюбу (https://reyestr.court.gov.ua/Review/127688689).

Отже, доводи апеляційної скарги, що питання припинення шлюбних відносин сторонами прийнято лише у 2025 році, а до досягнення дитиною семирічного віку ОСОБА_1 приймав участь в її утриманні, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про стягнення з відповідача аліментів, починаючи з дня подання позову 13 січня 2025 року.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Загальні засади (принципи) мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Справедливість - це одна з основних засад права, яка є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Зазначені правові висновки щодо дотримання принципу справедливості висловив Конституційний Суд України у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003, від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції з урахуванням обставин, які підлягають доказуванню при визначенні розміру аліментів, потреб дитини даного віку, та за відсутності надання сторонами інших доказів щодо обставин, які підлягають встановленню при визначенні розміру аліментів, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 5000 грн. щомісячно, з подальшою індексацією.

Апеляційний суд погоджується з таким розміром аліментів, що є необхідним та достатнім розміром для забезпечення гармонійного розвитку дитини, відповідатиме засадам справедливості, добросовісності і розумності, дозволяє забезпечити стабільність щодо утримання дитини та її гармонійного розвитку.

Оскільки судом першої інстанції обґрунтовано застосовано положення ч. 3 ст. 182 СК України, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що суд не дослідив матеріальне становище відповідача, розмір доходів відповідача, які є мінливими та нерегулярними.

При цьому матеріали справи не містять належних доказів матеріального становища відповідача, які б свідчили про те, що останній не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі.

Доводи апеляційної скарги, що розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання, повинен слугувати задоволенню актуальних життєвих потреб, відповідати життєвому стандарту в місці проживання, а не призводити до збагачення та бути джерелом інших нецільових витрат, не спростовують, а підтверджують правильні висновки суду першої інстанції щодо визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі 5000 грн. щомісячно, та відхиляються апеляційним судом.

Враховуючи, що дитина проживає разом із матір`ю та знаходиться на її утриманні, чого відповідачем не спростовано та не надано власних доказів матеріальної участі в утриманні дитини, апеляційний суд відхиляє як неспроможні доводи апеляційної скарги щодо рівного обов`язку обох батьків утримувати дитину та недоведення позивачем, що дитина фактично потребує отримання матеріальної допомоги саме у розмірі 10000 грн. щомісячно з обох батьків.

Апеляційний суд враховує правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 664/252/19-ц, від 09 листопада 2022 року в справі № 173/2312/18 про те, що дитина має право на достатній рівень матеріального забезпечення, і що батько зобов`язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини, оскільки він не є непрацездатною особою.

При цьому відповідачем не наведено аргументів щодо вжиття ним всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо добровільної участі батька в утриманні дитини, апеляційний суд звертає увагу, що відповідачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження такої участі, принаймні за час перебування справи в провадженні суду. Разом із тим, оскільки така допомога надається на розсуд відповідача і не є обов`язковою, для її стягнення у випадку припинення сплати немає законних засобів примусу, позивач має право стягнути із відповідача на свою користь аліменти в судовому порядку навіть у випадку добровільної їх сплати.

Доводи апеляційної скарги щодо ризику настання негативних наслідків виникнення заборгованості у зв`язку із неможливістю сплати аліментів у розмірі 5000 грн., визначеному рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року, а саме встановлення тимчасових обмежень прав боржника, передбачених ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», відхиляються апеляційним судом з огляду на їх очевидну передчасність.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявників та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.