КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7694/2025
Справа № 645/4371/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Гаврилової О.В. м. Київ 06 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із даним позовом, просила розірвати шлюб, укладений нею з ОСОБА_1 29 липня 2014 року, зареєстрований Відділом служби цивільного стану у м. Дезіо (провінція Монца і Брянца) в Італії, підписаний Доктором Марією Крістіною Мальберті.

Позов мотивувала тим, що 29 липня 2014 року уклала шлюб з відповідачем, від шлюбу неповнолітніх дітей вони не мають. Підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у сторін відсутні спільні інтереси, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, в зв`язку з чим вони стали чужими людьми. За даних обставин можливості зберегти сім`ю позивач не бачить. Сторони проживають окремо з 2022 року, спільного господарства не ведуть, подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. На примирення ОСОБА_3 не згодна, тому вважає, що необхідно розірвати шлюб без надання строку для примирення.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року з урахуванням конкретних обставин справи, обґрунтування вимог позивачем та бажання відповідача зберегти шлюб та сім`ю, а також тривалість перебування справи в провадженні суду, призначено ОСОБА_3 та ОСОБА_1 строк на примирення один місяць, який суд вважав достатнім для вжиття заходів для примирення сторін.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06 січня 2025 року позов задоволено, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 29 липня 2014 року Відділом служби цивільного стану у м. Дезіо (провінція Монца і Брянца), Італія, розірвано.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, яке порушує права позивача, просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 січня 2025 року та відмовити у задоволенні позову про розірвання шлюбу в повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник відповідача посилалася на те, що ухвалою суду від 04 грудня 2024 року сторонам визначено строк для примирення у один місяць. Сторона відповідача стверджує, що цей строк є надто коротким з урахуванням обставин справи. Зокрема, ОСОБА_1 перебуває за межами України (в Італійській Республіці), для здійснення належних заходів примирення, враховуючи святкові періоди та інші обставини, необхідно більше часу. В зв`язку з цим вона, як представник відповідача, просила про надання строк для примирення в три місяці, що є більш обґрунтованим і реалістичним, проте суд не прийняв до уваги обґрунтоване клопотання.

Вказувала, що на підставі ст. 70 СК України суд має право на власний розсуд визначити строк для примирення, однак цей строк має бути реалістичним та обґрунтованим в кожній справі. У даному випадку строк в один місяць є явно занадто коротким, і тому не є реалістичним та досяжним.

Суд не взяв до уваги клопотання та обґрунтування, а тому ухвала в частині визначення строку для примирення є незаконною. У такому випадку, у разі неврахування цих обставин, ухвала суду є порушенням ст. 70 СК України, а також постанови Верховного Суду від 26 грудня 2018 року в справі № 6-4067цс18, де зазначено, що строки для примирення між подружжям не можуть бути завідомо короткими і повинні враховувати обставини кожного конкретного випадку, в тому числі місце перебування відповідача і можливість здійснення примирення.

Вказувала, що позовна заява про розірвання шлюбу подана не особисто позивачем, а її представником адвокатом Плотніковою І.Ю., яка діє на підставі ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АХ № 1199183 від 18 липня 2024 року у Фрунзенському районному суді м. Харкова.

Наводила зміст ч. 2 ст. 175 ЦПК України, ч. 1 ст. 14, ч. 1 ст. 110 СК України, зазначала, що виходячи зі змісту наведених норм, право на пред`явлення позову про розірвання шлюбу має лише один із подружжя, волевиявлення особи щодо розірвання шлюбу є її індивідуальним бажанням, яке залежить від обставин, що склалися під час спільного проживання у шлюбі і має виражатися самостійно у певних діях, зокрема подання позову про розірвання шлюбу. Тобто право на подачу позову про розірвання шлюбу є особистим правом подружжя і не підлягає передорученню.

Посилалася на п. 3, 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справа про право на шлюб, розірвання шлюбу, визначення його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у яких зазначено, що розірвання шлюбу судами відбувається за позовом одного із подружжя відповідно до ст. 110 СК України; сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Зважаючи на спеціальну норму СК України, заяву від імені позивача про розірвання шлюбу подано особою, яка не має на це повноважень.

Вказувала, що навіть за загальними нормами звернення до суду з використанням правничої допомоги адвоката при реалізації права на справедливий суд передбачає надання до суду належних доказів дійсної волі особи, що є учасником справи, на уповноваження іншої особи на право надання правничої допомоги. Такі докази повинні виключати будь-які сумніви стосовно справжності та чинності таких повноважень на момент вчинення певної процесуальної дії (докази повинні бути в оригіналі або у формі копії, якісно оформленої особою, що є учасником справи), а також стосовно охоплення такої дії дійсним колом повноважень представника, що делеговані йому особою, що реалізує право на справедливий суд. Представник повинен демонструвати повагу до суду, підтверджуючи наявність повноважень на представництво, а також не позбавляти довірителя права знати про дії представника, зокрема, стосовно розгляду справи саме у Дніпровському районному суді м. Києва.

Вважала, що таким чином, подача позову за довіреністю порушує норми матеріального права, зокрема, право на подачу позову про розірвання шлюбу є виключно особистим правом подружжя і не може бути передоручене іншій особі.

З огляду на це вважала, що позовна заява була подана неналежною особою, і цей факт не було враховано судом першої інстанції. Крім того, в постанові від 19 вересня 2018 року в справі № 6-2210цс18 Верховний Суд вказав, що сімейні справи, зокрема розірвання шлюбу, не можуть розглядатися на підставі довіреності і повинні бути ініційовані особами, що перебувають у шлюбі, а у рішенні від 27 листопада 2019 року у справі № 6-1294цс19 Верховний Суд наголосив, що позов про розірвання шлюбу може бути поданий тільки особисто однією зі сторін, і не допускається подання позову через представника.

Звертала увагу на відсутність належного підтвердження повноважень представника позивача на подання позовної заяви про розірвання шлюбу. Враховуючи важливість цієї процедури, повноваження представника повинні бути підтверджені документами, що виключають будь-які сумніви щодо їх справжності, однак у даному випадку такі докази не були подані.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті апеляційного провадження в частині оскарження ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року про зупинення провадження в справі.

Від позивача ОСОБА_3 в особі представника Плотнікової І.Ю. надійшов відзив на апеляційну скаргу без доказів направлення цього відзиву іншим учасникам справи, а саме відповідачу, в зв`язку з чим даний відзив підлягає залишенню без розгляду відповідно до ч. 4 ст. 183 ЦПК України.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що причини, з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї є неможливим, сторони не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, відновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має, збереження шлюбу суперечило б її інтересам.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 29 липня 2014 року Відділом служби цивільного стану у м. Дезіо (провінція Монца і Брянца), Італія зареєстровано шлюб ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . 27 червня 2019 року на витязі зі свідоцтва про шлюб проставлено апостиль.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За приписом статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них.

Статтею 24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, який ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. За таких обставин, коли обов`язки дружини та чоловіка зі спільного піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги припинені, подальше збереження шлюбу є неможливим.

Згідно з усталеною судовою практикою, викладеною у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Аналогічні правові висновки підтримуються Верховним Судом, зокрема, в постановах від 25 липня 2018 року в справі 2-3186/11 (провадження № 61-4619св18), від 25 листопада 2018 року в справі № 308/6934/16-ц (провадження № 61-26722св18).

Судом встановлено, що сторони є громадянами України, мають на території України зареєстроване місце проживання (а. с. 7, 21) і за даних обставин суд обґрунтовано вбачав підстави для застосування законодавства України щодо припинення шлюбу.

Також суд першої інстанції встановив, що сторони спільних неповнолітніх дітей не мають, подружніх стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу та переконана, що примирення з відповідачем неможливе.

Судом першої інстанції надано вірної оцінки тому, що як впродовж усього часу перебування справи в судовому провадженні, так і в призначений судом строк для примирення сторони не дійшли спільної згоди щодо збереження шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, які не були спростовані доводами апеляційної скарги, про те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, а тому позов підлягає задоволенню.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції надано занадто короткий строк для примирення у один місяць, який не є реалістичним і досяжним, в той час як представник відповідача, для здійснення належних заходів для примирення, враховуючи перебування відповідача в Італійській Республіці, святкові періоди та інші обставини, просила визначити строк для примирення у три місяці.

Апеляційний суд враховує, що ст. 70 СК України, на яку відповідач помилково посилалася в апеляційній скарзі в обґрунтування цих доводів, врегульовує розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а не заходи суду щодо примирення подружжя.

Відповідно до ч. 7 ст. 240 ЦПК України у справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.

Відтак, оскільки ОСОБА_3 у тексті самої позовної заяви категорично заперечувала проти надання строку на примирення, а у клопотанні представника відповідача про надання строку на примирення не наведено чіткого обґрунтування щодо тривалості такого строку не менше трьох місяців, а лише абстрактні та узагальнені доводи, що вжиття заходів для примирення між подружжям, один з яких перебуває за межами України, потребує великих фізичних та матеріальних витрат, апеляційний суд не вбачає порушення положень ст. 111 СК України судом першої інстанції, яким було надано строк для примирення у один місяць.

Доказів нерозумності строку для примирення у один місяць та невідповідності цього строку реальним обставинам даної справи, а також, що будь-які дії для примирення вживалися відповідачем в межах визначеного судом строку, але не були завершені внаслідок його нетривалості, відповідачем не надано.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263, 264 ЦПК України, встановивши, що сім`я фактично розпалась, збереження сім`ї є неможливим, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу не відповідатиме взаємним інтересам сторін, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Доводи апеляційної скарги, що пред`явлення позовної заяви до суду повинно бути здійснене безпосередньо одним із подружжя, і що позов подано її представником, який дії на підставі ордеру серії АХ № 1199183 від 18 липня 2024 року у Фрунзенському районному суді м. Харкова, а також що суд першої інстанції мав постановити ухвалу про залишення позову без розгляду відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, оскільки позовну заяву подано особою, яка не має повноважень на ведення справи, відхиляються апеляційним судом як безпідставні, враховуючи наступне.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Частиною першою статті 58 ЦПК України встановлено, що сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Представництво за своєю природою - це організаційне правовідношення, змістом якого є повноваження однієї особи (представника) діяти від імені, в інтересах іншої особи, яке виникає з договору, закону, акта органу публічної влади. Крім того, представництвом є діяльність представника, спрямована на реалізацію наданих йому повноважень. Змістом відносин представництва є повноваження, без яких останнє не може існувати. Як повноваження розуміють систему двох суб`єктивних прав представника, одне з яких є абсолютним, інше - відносним. Абсолютне право представника містить у собі можливість вчинення певних дій від імені та в інтересах особи, а відносне право полягає у тому, що представник вправі розраховувати на те, що всі юридичні наслідки, створені його діями, виникнуть лише для особи, яку він представляє, а не для самого представника (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 09 липня 2021 року в справі № 607/10879/20 провадження № 61-3572св21).

Так, дійсно, відповідно до абзацу другого пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», на який посилався відповідач у апеляційній скарзі, згідно із частиною першою статті 115 СК України розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі РАЦС за заявою колишньої дружини або чоловіка. Сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК України про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються.

Водночас Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зауважував, що наведений пункт постанови Пленуму Верховного Суду України містить посилання на статтю 115 СК України у редакції Закону України від 01 червня 2010 року № 2302-VI. Але згідно із Законом України від 01 липня 2010 року № 2398-VI статтю 115 СК України викладено у новій редакції, відповідно до якої вимога про реєстрацію розірвання шлюбу за рішенням суду виключно за заявою колишньої дружини або чоловіка втратила чинність.

Верховний Суд звертав увагу, що за будь-яких обставин наведеним положенням Закону регулювалися питання реєстрації розірвання шлюбу на підставі рішення суду, а не сам процес розірвання шлюбу у судовому порядку.

Подібні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 127/575/17 (провадження № 61-25804св18), від 01 серпня 2019 року у справі № 757/37495/17-ц (провадження № 61-41809св18), від 09 липня 2021 року у справі № 607/10879/20 (провадження № 61-3572св21), від 29 листопада 2023 року у справі № 202/4449/22 (провадження № 61-4479св23), від 07 квітня 2025 року у справі № 757/10360/23-ц (провадження № 61-8322св24).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що позовна заява подана неналежною особою, апеляційний суд виходить із наступного.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

За змістом частини четвертої статті 62 ЦПК України, повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Відповідно до частини першої статті 64 ЦПК України, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Згідно з частиною другою статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до частини сьомої статті 177 ЦПК України, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Судом встановлено, що позовна заява ОСОБА_3 про розірвання шлюбу підписана представником Плотніковою І.Ю.

До позовної заяви додано ордер адвоката Плотнікової І.Ю. на представництво інтересів ОСОБА_3 у Фрунзенському районному суді м. Харкова, виданий на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 18 липня 2024 року, який відповідає вимогам Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» без обмеження повноважень адвоката (а. с. 15).

Таким чином, оскільки до позовної заяви додано документи, які посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, представникові ОСОБА_3 - адвокату Плотніковій І.Ю. надано всі процесуальні права та обов`язки, визначені для позивача, представник позивача - адвокат Плотнікова І.Ю. не мала встановлених законом процесуальних перешкод та обмежень для підписання та подання до суду позову про розірвання шлюбу від імені клієнта.

Постанови Верховного Суду за наведеними відповідачем у апеляційній скарзі реквізитами, а саме від 26 грудня 2018 року № 6-4067цс18, від 19 вересня 2019 року у справі № 6-2210цс18, від 27 листопада 2019 року у справі № 6-1294цс19, не вдалось ідентифікувати в Єдиному державному реєстрі судових рішень.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цілому, апеляційний суд звертає увагу, що відповідач в апеляційній скарзі не спростовував наявність самих підстав для розірвання шлюбу, не вказував на можливість збереження сім`ї, не зазначав про збереження між сторонами почуття взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, а зосередився на формальних процесуальних підставах, які не мають відношення до суті позову.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, зводяться до незгоди із рішенням суду першої інстанції і переоцінки доказів та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 06 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.