КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 367/1257/24
провадження № 22-ц/824/3199/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді - доповідача Кирилюк Г. М.

суддів: Рейнарт І. М., Ящук Т. І.

при секретарі Черняк Д. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 липня 2024 року в складі судді Одарюка М. П.,

встановив:

01.02.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, на підтвердження чого відповідачем надано розписку про те, що він одержав від ОСОБА_1 грошову суму в розмірі 7 672 грн. У разі недотримання взятого на себе зобов`язання, зобов`язався виплатити пеню в розмірі одного відсотка від суми за кожен день прострочення.

Відповідач зобов`язався повернути позичені кошти у строк до 01 березня 2021 року, проте вказані кошти неповернуті, будь-які дії щодо її повернення відповідач не вчиняє.

Пеня з 02.03.2021 по 23.02.2022 складає 27 542,48 грн.

3% річних, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 16.08.2020 по 23.02.2022, складають 226,38 грн.

Інфляційні втрати, нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України за період з 02.03.2021 по 23.02.2022 складають 818,52 грн.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму в розмірі: 7 672 грн - заборгованість за розпискою від 07.12.2020; 27 542,48 грн - пеня; 818,52 грн - інфляційні втрати; 226,38 грн - 3% річних.

Також просив відшкодувати судові витрати по сплаті судового збору.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 липня 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за розпискою від 07 грудня 2020 року, з яких: 7 672 грн - несплачена заборгованість за розпискою від 07.12.2020 року; 27 524,48 грн - пеня; 818,52 грн - інфляційні втрати; 226, 38 грн - 3% річних.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

23.07.2024 ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 25 вересня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 липня 2024 року відмовлено.

08.10.2024 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 липня 2024 року. Всі судові витрати покласти на позивача.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що йому невідомий громадян ОСОБА_1 , ніяких розписок він йому не надавав.

Щодо порушення судом норм процесуального права зазначив, що у суду першої інстанції були відсутні підстави для ухвалення заочного рішення, оскілки розгляд справи відбувався за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Правом на надання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористався.

24.02.2025 ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про зупинення розгляду справи до припинення його перебування у складі НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України.

До клопотання надав світлокопії :

- витягу з наказу начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 17 грудня 2024 року про прийняття на військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу солдата запасу ОСОБА_2 строком на 3 роки;

- витягу з послужного списку молодшого сержанта ОСОБА_2 №77 від 11.01.2025 про те, що ОСОБА_2 прийнятий на військову службу за контрактом. З 17.12.2024 по цей час - інспектор прикордонної служби 2 категорії - водій другої групи інспекторів прикордонної служби другого відділення інспекторів прикордонної служби сьомої прикордонної застави ( з місцем дислокації АДРЕСА_1 ) ІНФОРМАЦІЯ_1 ( з місцем дислокації АДРЕСА_2 ) НОМЕР_1 прикордонного закону Державної прикордонної служби України.

Вказані документи не скріплені власноручним підписом ОСОБА_2 .

Крім цього, відповідно до пункту другого частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Оскільки відповідачем не надано доказів його перебування у складі Збройних Сил України у військовий частині, яка переведена на воєнний стан, що він виконує бойові завдання у зоні бойових дій, з огляду на те, що ОСОБА_2 всю поштову кореспонденцію на адресу суду направляє з міста Буча Київської області та отримав за цією адресою судову повістку, а отже має можливість здійснювати свої процесуальні права та обов`язки, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зупинення апеляційного провадження за поданою ним апеляційною скаргою.

В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 07 грудня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики.

На підтвердження укладення договору позики з ОСОБА_2 , позивач надав розписку від 07 грудня 2020 року.

З аналізу змісту вказаної розписки встановлено, що ОСОБА_2 07 грудня 2020 року одержав у борг в якості позики від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 672 грн та зобов`язався повернути позику в повному обсязі до 01 березня 2021 року. У разі недотримання цього зобов`язався виплатити пеню в розмірі одного відсотка від суми за кожен день прострочення.

Розписка написана в присутності ОСОБА_3 , який підтверджує факт передачі грошей (а.с.5).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведеності тієї обставини, що між сторонами було укладено договір позики, за яким відповідач отримав в позику грошові кошти в сумі 7 672 грн та зобов`язався повернути позивачу в строк до 01 березня 2021 року.

Таким чином, суд вважав, що грошові кошти в сумі 7 672 грн є сумою заборгованості за договором позики, які підлягають стягненню з урахуванням 3% та інфляційних втрат у відповідності до положень статті 625 ЦК України, а також з огляду на обумовлену договором суму пені.

Апеляційний суд не може повністю погодитись з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Установлено, що на підтвердження укладення договорів позики з ОСОБА_2 позивач надав розписку від 07 грудня 2020 року.

З аналізу змісту вказаної розписки встановлено, що ОСОБА_2 взяв у борг у ОСОБА_1 гроші в загальній сумі 7 672 грн.

ОСОБА_2 , крім письмових заперечень, не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що вказані грошові кошти у ОСОБА_1 в борг він не брав, клопотання про призначення в справі почеркознавчої експертизи з наданням вільних зразків почерку, необхідних для її проведення, не надав.

Відтак, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про доведення факту існування між сторонами договірних правовідносин.

Доказів належного виконання зобов`язань відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано, а також не доведено підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Враховуючи, що позичальник своїх зобов`язань із повернення суми позики не виконав, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики в розмірі 7 672 грн.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц, провадження № 14-241 цс 19 та у справі № 646/14523/15-ц, провадження № 14-591 цс 18.

З урахуванням положень частини другої статті 625 ЦК України, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем заявлених позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 02.03.2021 по 23.02.2022.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення пені за період з 02.03.2021 по 23.02.2022.

Так, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).

З 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами Кабінету Міністрів України його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»).

Отже, на період дії карантину (з 12 березня 2020 року до 30 червня 2023 року) законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками).

Отже, враховуючи зазначені норми, що встановлюють підстави звільнення позичальника від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки (пені) у разі порушення зобов`язання під час строку дії карантину, позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені за договором позики від 07.12.2020 за період із 02.03.2021 по 23.02.2022 в розмірі 27 542, 48 грн задоволенню не підлягають.

Суд першої інстанції вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для покладення на відповідача відповідальності у виді пені.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржене судове рішення в частині стягнення пені скасувати, в частині визначення загальної суми заборгованості - змінити, а в решті задоволених вимог - залишити без змін.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду першої в частині стягнення пені і ухвалення в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, слід змінити розподіл судових витрат.

Допущене судом першої інстанції порушення норм процесуального права в частині ухвалення судом заочного рішення за умов призначення справи до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у відповідності до ч. 3 ст. 376 ЦПК України не віднесено до переліку підстав, яке є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене та враховуючи, що розмір задоволених позовних вимог становить 24,04%, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору в суді першої інстанції в сумі 291,17 грн.

Також встановлено, що відповідачем понесено наступні судові витрати: судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення суду в сумі 605, 80 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 1 816, 80 грн.

З огляду на те, що апеляційна скарга задоволена на 75,96 %, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 840,21 грн (1 816, 80 + 605, 80) х 100% / 75, 96%).

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 липня 2024 року в частині задоволення позову про стягнення пені скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені в сумі 27 542, 48 грн відмовити.

Заочне рішення в частині стягнення судового збору змінити.

Зменшити суму судового збору, що підлягає стягненню ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 з 1 211 грн 20 коп. до 291 грн 17 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1 840 грн 21 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04.07.2025.

Суддя - доповідач Г. М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

Т. І. Ящук