ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 червня 2025 року

м. Київ

справа № 642/8191/19

провадження № 61-14700св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - головний державний виконавець Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Лисаков Євген Сергійович,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи

за касаційною скаргою головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Лисакова Євгена Сергійовича на постанову Харківського апеляційного суду від 8 вересня 2020 року, ухвалену колегією у складі суддів Маміної О. В., Кругової С. С., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог скарги

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на дії головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі - відділу ДВС) Лисакова Є. С. (далі - державний виконавець) про повернення виконавчого документа.

Скаргу мотивовано тим, що 25 листопада 2019 року державний виконавець винесено повідомлення вих. № 81361-20 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, яким повернено виконавчий

лист № 642/639/14-ц, виданий Ленінським районним судом м. Харкова 1 липня 2016 року, стягувачу без виконання на підставі пунктів 7, 9 частини четвертої

статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Державний виконавець зазначив, що постановою від 6 квітня 2017 року закінчено виконавче провадження № 51632381 з примусового виконання вказаного виконавчого листа на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону

України «Про виконавче провадження».

Повертаючи виконавчий документ без прийняття до виконання, державний виконавець керувався відсутностю підстав для повторного відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом.

Вважаючи таке рішення державного виконавця незаконним, заявник просив:

- визнати рішення державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оформлене повідомленням від 25 листопада 2019 року вих. № 81361-20, неправомірним;

- скасувати вказане повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання;

- зобов`язати державного виконавця прийняти до виконання виконавчий

лист № 642/639/14-ц від 1 липня 2016 року, виданий на виконання рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2015 року, шляхом винесення відповідної постанови про відкриття виконавчого провадження.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року, постановленою у складі судді Євтіфієва В. М., у задоволенні скарги відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що виконавчий лист звернено до виконання та відкрито виконавче провадження, за результатами якого прийнято рішення про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 11 частини першої

статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Оскільки Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено повторного відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом, суд вважав, що державний виконавець діяв у спосіб та у межах повноважень, встановлених законом.

Постановою Харківського апеляційного суду від 8 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення.

Визнано неправомірним рішеннядержавного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оформлене повідомленням від 25 листопада 2019 року вих. № 81361-20.

Скасовано повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 25 листопада 2019 року вих. № 81361-20.

Відмовлено у задоволенні скарги в іншій частині.

Стягнено з відділу ДВС на користь ОСОБА_1 420,40 грн у відшкодування судового збору.

Апеляційний суд зазначив, що суд видав виконавчий лист, який відповідає резолютивній частині судового рішення, стягувачем за яким є ОСОБА_1 , а боржником - ОСОБА_2 , судове рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2015 року підлягає примусовому виконанню до його фактичного виконання у повному обсязі на підставі статті 3 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд апеляційної інстанції вважав, що дії державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання з посиланням на пункти 7 та 9 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» є неправомірними.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У жовтні 2020 року державний виконавець подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 8 вересня 2020 року, залишивши ухвалу Ленінського районного суду м. Харкова від 30 січня 2020 року в силі.

Касаційну скаргу мотивовано помилковістю висновку апеляційного суду про неправомірність дій державного виконавця щодо повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пунктів 7 та 9 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки чинним законодавством України не передбачено повторне виконання судового рішення.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції не врахував, що повністю виконане у передбаченому законом порядку (стаття 63 Закону України «Про виконавче провадження») рішення не може передбачати застосування заходів примусового його виконання.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що спосіб захисту цивільних прав у справі, яка переглядається, кореспондує із заходом примусового виконання, передбаченим пунктом 3 частини першої

статті 10 Закону України «Про виконавче провадження», а саме вилучення та передання предметів стягувачу, оскільки стаття 63 вказаного Закону передбачає чіткий порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення.

Крім того, що ОСОБА_1 у скарзі не зазначив заінтересованою особою ОСОБА_2 , тому вона участі у розгляді скарги не брала, що є порушенням вимог частини першої статті 450 ЦПК України.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 грудня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першоїінстанції.

Підставою касаційного оскарження постанови Харківського апеляційного суду

від 8 вересня 2020 року були доводи заявника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2015 року у справі № 642/639/14-ц частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

ОСОБА_2 про поновлення порушеного права власності. Поновлено порушене право власності на земельну ділянку

АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_3 і ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 11 кв. м шляхом перенесення із земельної ділянки АДРЕСА_1 самовільно встановленого паркану відповідно до додатку № 7 висновку експертизи від 24 грудня 2014 року № 7764 та відновлення конфігурації і площі вказаної земельної ділянки. Зобов`язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 28 кв. м шляхом перенесення із земельної ділянки АДРЕСА_1 самовільно встановленого паркану відповідно до додатку № 7 висновку експертизи від 24 грудня 2014 року № 7764 та відновлення конфігурації і площі вказаної земельної ділянки.

На виконання судового рішення Ленінський районний суд м. Харкова видав виконавчі листи.

Виконавчий лист № 642/639/14-ц від 1 липня 2016 року пред`явлено до виконання до Ленінського відділу Державної виконавчої служби м. Харкова (далі - Ленінський ВДВС м. Харкова). Державний виконавець Ленінського ВДВС м. Харкова Маліновська Д. В. 6 липня 2016 року відкрила виконавче провадження № ВП51632381 про зобов`язання ОСОБА_2 вчинити певні дії.

Постановою державного виконавця Маліновської Д. В. від 6 липня 2016 року виконавче провадження № ВП51632381 закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

8 липня 2019 року на адресу приватного виконавця Родіна Г. В. (далі - приватний виконавець) надійшли виконавчий лист, виданий Ленінським районним судом м. Харкова 1 липня 2016 року, та заява представника Волкового С. В. щодо відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа Ленінського районного суду м. Харкова у справі № 642/639/14 від 1 липня 2016 року.

9 липня 2019 року приватний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 59507956, відповідно до якої боржнику запропоновано виконати рішення суду протягом десяти робочих днів до 24 липня 2019 року. В цей же день винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди приватного виконавця.

11 листопада 2019 року приватному виконавцю надійшла заява стягувача про повернення виконавчого листа № 642/639/14-ц, виданого 1 липня 2016 року Ленінським районним судом м. Харкова, в порядку пункту 1

статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Постановою приватного виконавця від 11 листопада 2019 року виконавчий лист повернуто стягувачу, про що зроблено відповідну позначку на виконавчому листі.

22 листопада 2019 року виконавчий лист № 642/639/14-ц, виданий 1 липня 2016 року Ленінським районним судом м. Харкова, із заявою про відкриття виконавчого провадження пред`явлено до відділу ДВС.

25 листопада 2019 року державний виконавець прийняв рішення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі пунктів 7, 9 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оформлене повідомленням вих. № 81361-20.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керувався суд під час ухвалення постанови

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У частині третій статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування апеляційним судом норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України та частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка є обов`язковою для застосування судами відповідно до частини четвертої

статті 10 ЦПК України і Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Хорнсбі проти Греції» («Hornsby v. Greece») від 19 березня 1997 року (пункт 40).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з частиною першою статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу.

У частині другій вказаної статті зазначено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

У частині першій статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб)

(далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент складення державним виконавцем повідомлення) виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо:

1) рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної сили (крім випадків, коли рішення у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання);

2) пропущено встановлений законом строк пред`явлення виконавчого документа до виконання;

3) боржника визнано банкрутом;

4) Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника;

5) юридичну особу - боржника припинено;

6) виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону;

7) виконання рішення не передбачає застосування заходів примусового виконання рішень;

8) стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим;

9) виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем;

10) виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.

Відповідно до пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону, відповідно до якого виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

У пункті 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Колегія суддів зазначає, що повторне відкриття виконавчого провадження не передбачене Законом України «Про виконавче провадження». Суди попередніх інстанцій встановили, що постановою державного виконавця Маліновської Д. В. від 6 квітня 2017 року виконавче провадження № ВП51632381 закінчено

на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

З матеріалів справи вбачається, що вказана постанова не оскаржувалася в судовому порядку та не скасовувалася і є чинною. Наявність чинної постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження унеможливлює відкриття нового та відновлення виконавчого провадження.

Однак, як правильно зазначив суд апеляційної інстанції, предметом оскарження є повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу від 25 листопада 2019 року і правомірності визначених ним підстав такого повернення, тому оцінку інших, не застосованих державним виконавцем підстав для повернення виконавчого документа без виконання, суд першої інстанції здійснив помилково.

Встановивши, що рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 24 вересня 2015 року у справі № 642/639/14-ц передбачає застосування заходів примусового виконання рішень, а виданий на його підставі виконавчий лист підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про незаконність повідомлення державного виконавця

від 25 листопада 2019 року вих. № 81361-20 про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття з посиланням на пункти 7, 9 частини четвертої

статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи касаційної скарги зводяться до неправильного тлумачення державним виконавцем пунктів 7, 9 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки зазначені положення Закону не передбачають повернення виконавчого документа без виконання у зв`язку з повторним пред`явленням до виконання виконавчого документа, виконавче провадження за яким закінчено на підставі пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що державний виконавець за відсутності правових підстав повернув виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання.

Крім того, у постанові від 10 січня 2025 року у справі № 132/626/16-ц

(провадження № 61-11351св24) Верховний Суд зауважив, що:

- однією з фундаментальних засад судочинства та конституційних цінностей закріплених у Конституції України, визначено обов`язковість судових рішень

(пункт 9 статті 129 Конституції України);

- право на судовий захист є гарантією реалізації прав і свобод.

Стаття 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод;

- держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується;

- очевидно, що виконання судового рішення є складовою права кожного на судовий захист і охоплює собою, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, територіальних громад. Обов`язкове виконання судового рішення є остаточною умовою здійснення конституційного права кожного на судовий захист, тому держава не може ухилятися від виконання свого позитивного обов`язку щодо забезпечення виконання судового рішення задля реального захисту та поновлення захищених судом прав і свобод, інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави, територіальних громад. Визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати як принципу верховенства права, так і справедливості, та гарантувати конституційне право на судовий захист;

- тлумачення «права на суд» обумовлює сприйняття виконавчого документа в контексті конституційних гарантій реального та ефективного забезпечення обов`язковості судового рішення як конституційної цінності та частини судового рішення, а тому порушення обов`язковості судового рішення є неприпустимим та підриває авторитет держави Україна як правової;

- повернення виконавчого листа за умови, якщо існує не скасована постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження, є порушенням права на судовий захист, яке згідно з частиною другою статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах надзвичайного чи воєнного стану. Це пов`язано з тим, що право на судовий захист є фундаментом сучасного конституційного ладу.

Колегія суддів відхиляє доводи заявника про те, що розгляд скарги відбувся без повідомлення та без участі боржника за виконавчим провадженням, оскільки вказані обставини не впливають на права та обов`язки державного виконавця, а боржник не оскаржив постанову суду апеляційної інстанції в касаційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Отже, доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального та з порушенням норм процесуального права.

Касаційний суд з урахуванням частини першої статті 400 ЦПК України переглянув у касаційному порядку оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Підстав для виходу за межі розгляду справи суд касаційної інстанції не встановив.

Встановивши відсутність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова апеляційного суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу головного державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Лисакова Євгена Сергійовича залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 8 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. В. Сердюк І. М. Фаловська