ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/5307/23
Номер провадження 22-ц/818/1808/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Огієнко Б. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2024 року в складі судді Зелінської І.В. по справі № 641/5307/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування.

Позов мотивовано тим, що йому належала квартира АДРЕСА_1 .

Наприкінці 2013 року його племінник ОСОБА_2 запропонував йому постійну матеріальну підтримку в обмін на складання заповіту на вище вказану квартиру.

22 січня 2014 року він підписав заповіт на ім`я ОСОБА_2 . Після відвідування нотаріуса відповідач ще деякий час виконував свої зобов`язання та привозив продукти харчування і гроші, але у травні 2014 року допомога припинились.

У липні 2023 року під час звернення до нотаріуса йому стало відомо, що 22 січня 2014 року замість заповіту він уклав договір дарування квартири АДРЕСА_1 на користь відповідача.

Вказував, що договір дарування укладено внаслідок помилки (обману), оскільки внаслідок похилого віку та стану здоров`я мало місце неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

Вказав, що до теперішнього часу він зареєстрований у спірній квартирі, оплачував комунальні послуги; ключі від квартири, технічний паспорт він відповідачу не передавав. ОСОБА_2 у спірній квартирі ніколи не проживав.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 спросив визнати причини пропуску строку позовної давності поважними та визнати недійсним договір дарування від 22 січня 2014 року, посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої ХДНК Азімовою М.Ч., р. № 2-26.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2024 року до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , залучено ОСОБА_1 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, ОСОБА_3 усвідомлював умови правочину і його правові наслідки.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 10 січня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Огієнко Богдан Сергійович подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було з`ясовано дійсної природи взаємовідносин між сторонами, що передували укладенню оскаржуваного правочину.

Відповідач користуючись похилим віком ОСОБА_3 , станом його здоров`я та довірливістю, уклав договір, який не відповідав дійсній волі дарувальника.

ОСОБА_3 , уклавши оскаржуваний правочин, був впевнений, що не відчужив своє єдине житло, а лише заповів його своєму племінникові в обмін на матеріальну допомогу, що суперечить природі договору дарування та є підставою для визнання його недійсним.

При вирішенні спору судом першої інстанції безпідставно не враховано вік ОСОБА_3 , якому на час укладення оскаржуваного правочину було вже 74 роки, що в сукупності з його недосвідченістю у юридичних формулюваннях, попередньою домовленістю про складання заповіту та повною довірою своєму племіннику, привело до помилки щодо природи правочину.

Відповідач вже багато років не виявляє жодного інтересу до належного йому майна, всі обов`язки по утриманню квартири весь цей час здійснювались виключно позивачем.

Судом першої інстанції порушено принцип змагальності та взято до уваги рішення Комінтернівського районного суду від 21 липня 2016 року по справі № 641 /3746/16-ц, про яке сторонами не заявлялось.

Вказане рішення є заочним, ухвалено за відсутності ОСОБА_3 , який не приймав участі у розгляді даної справи, а тому інформація, зазначена в цьому рішенні не може бути взята до уваги при вирішенні даного спору.

Відзив на апеляційну скаргу подано не було.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 20 жовтня 2004 року державним нотаріусом Сьомої ХДНК Кесян К.С., р. № 7-3197 ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 10).

22 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, згідно з яким ОСОБА_3 подарував вказану квартиру відповідачу. Договір посвідчено державним нотаріусом Дванадцятої ХДНК, р. № 2-26 (а.с. 11).

Відповідно до преамбули Договору його сторони попередньо ознайомлені з вимогами чинного законодавства щодо недійсності правочинів, перебуваючи при здоровому розумі, ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, уклали цей договір.

На підставі вказаного договору право власності на квартиру АДРЕСА_1 22 січня 2014 року зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 25-26)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер у с. Стінка Полтавського району Полтавської області (а.с.104).

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до частини 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість іншого правочину, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини 1 статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Згідно з частинами 1 - 3 статті 12, частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_3 посилалася на те, що він є особою похилого віку, має вади здоров`я. Укладаючи з відповідачем оскаржуваний договір дарування належної йому на праві власності квартири, він вважав, що укладає заповіт. Вказував, що помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачем, оскільки між сторонами існувала домовленість щодо здійснення догляду та надання допомоги. Відповідач після вчинення спірного правочину ще деякий час виконував свої обов`язки та привозив продукти харчування і гроші, але у травні 2014 року такі візити припинились. Укладаючи договір, він не мав наміру дарувати квартиру, яка була єдиним його житлом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на момент укладення оспорюваногоправочинує був особою похилого віку та мав захворювання.

Також, встановлено, що після укладення договорів дарування від 22 січня 2014 року ОСОБА_3 продовжував проживати у спірному житлі, передача належної йому квартири фактично не відбулася, особові рахунку не були перереєстровані на іншу особу.

Даних, що ОСОБА_2 вчиняв дії, спрямовані на фактичне набуття у власність спірного майна (реєстрація у спірній квартирі, зміна замків тощо), а також здійснював витрати щодо утримання цього майна (сплата комунальних послуг, здійснення переобладнань, поточного ремонту тощо) матеріали справи не містять.

Наведене свідчить про відсутність фактичного переходу до обдарованого спірної квартири, що також суперечить притаманній для договору дарування ознаці зміни власника майна.

Допитана у судовому засіданні в суді першої інстанції як свідок ОСОБА_4 вказала, що близько 20 років проживала разом з ОСОБА_3 та пояснила, що наприкінці 2013 року до нього приїхав племінник ОСОБА_2 , який приїздив до дядька протягом 2-3 місяців та привозив подарунки, продукти. Пообіцяв ОСОБА_3 , що надаватиме матеріальну допомогу до смерті. У 2014 році позивач склав на свого племінника заповіт щодо квартири АДРЕСА_1 . В подальшому деякий час відповідач ще приїздив до позивача, а потім підтримував зв`язок в телефонному режимі. Однак через 2-3 роки після оформлення заповіту зв`язок зовсім з ним обірвався. Згодом позивач налагодив відносини з сином та хотів зробити на нього заповіт, однак дізнався, що квартиру подарував відповідачу.

Свідок ОСОБА_5 вказала, що є сусідкою ОСОБА_3 , близько 20 років знайома з останнім та пояснила, що їй відомо зі слів позивача, що в 2013 -2014 роках останній відновив відносини з племінником ОСОБА_2 . Свідок бачила як відповідач приїздив до дядька, гостював, ходив за продуктами. Через деякий час ОСОБА_3 розповів свідку, що відповідач перестав приїздити до нього, на телефонні дзвінки не відповідає. Зазначила, що ОСОБА_3 довгий час проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

Доказів наявності у ОСОБА_3 іншого житла, на яке він мав би законне право, суду не надано.

ОСОБА_3 , звертаючись за життя з позовом до суду про визнання договору дарування від 22 січня 2014 року недійсним, посилався на те, що відповідач його ошукав, увійшов у довіру та за умов обіцянок про подальше матеріальне забезпечення, шляхом підміни правочинів, яку в силу свого віку, стану здоров`я та потреби у фінансовій допомозі він зразу не побачив та підписав спірний правочин, вважаючи його одностороннім, оскільки мав намір скласти саме заповіт, а тому у подальшому через пасивну поведінку ОСОБА_2 він не переймався щодо майбутнього своєї нерухомості.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що у ОСОБА_3 було відсутнє волевиявлення під час укладення ним договору на безоплатну передачу у власність ОСОБА_2 спірної квартири, оскільки встановлено, що ця квартира була його єдиним житлом, при цьому відсутня фактична передача спірного нерухомого майна за оспорюваними договорами дарувальником обдаровуваному, ОСОБА_3 продовжував проживає в спірній квартирі.

Отже, відчуження за договором дарування належної ОСОБА_3 квартири, яка була його єдиним житлом, де він продовжував проживати майже до самої смерті, з урахуванням похилого віку ОСОБА_3 та стану його здоров`я на час укладення оспорюваного договору, потреби в догляді та матеріальній допомозі, яких він відшукував від ОСОБА_2 , дають підстави зробити висновок про те, що договір дарування укладений під впливом помилки.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6 - 9 цс 13) відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини 3 статті 203 та статті 229 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

З огляду на викладене, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним не можна вважати обґрунтованими та такими, що відповідають завданням цивільного судочинства, яке полягає у справедливому та неупередженому вирішенні справ із метою ефективного захисту порушених прав.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні з позовом до суду ОСОБА_3 сплачено 1073,60 грн судового збору (а.с. 7). Його правонаступник ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору як інвалід ІІ групи (а.с.194).

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Отже, судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1610 грн 40 коп підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь держави.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 03 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 22 січня 2016 року Державним нотаріусом Дванадцятої Харківської нотаріального округу Азімовою М.Ч. та зареєстрований за № 2-26.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн 60 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь держави 1610 (одна тисяча шістсот десять) грн 40 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 07 липня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина