П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 липня 2025 року м. Київ

Справа №757/58097/24-ц

Апеляційне провадження №22-ц/824/9166/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Поліщук Н.В.

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Печерського районного суду міста Києва ухваленого під головуванням судді Литвинової І.В. 19 лютого 2025 року у м. Києві, у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних,

В С Т А Н О В И В

У грудні 2024 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з Державної казначейської служби України суму трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період з 21 серпня 2024 року по 10 грудня 2024 року у розмірі 45,00 грн та 166,00 грн, а всього 211,00 грн.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач для виконання рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2023 року направила виконавчий лист до Державної казначейської служби України, який отримано ним 20 травня 2024 року, який станом на 10 грудня 2024 року, на час звернення із позовом, не виконано.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України про стягнення суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних - задоволено частково.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем було обгрунтовано заявлено позовні вимоги, відповідач у тримісячний строк не здійснив перерахування коштів позивачу, у зв`язку з чим позивач мала право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат.

Не погодився із вказаним судовим рішенням відповідач, представником подано апеляційну скаргу, в якій він, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Вказує, що відповідач не був стороною у справі №243/4499/23, а тому Казначейство є винятково органом виконання судового рішення про стягнення коштів з державного бюджету України.

Посилається на висновки Верховного Суду, в яких зазначено, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі, а тому боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин, а тому Казначейство у справі №243/4499/23 не є боржником у розумінні ст. 625 ЦК України, а тому кошти повинні стягуватись з Державного бюджету України, а не з конкретних рахунків органу державної влади, що представляє інтереси держави у спірних правовідносинах.

Вказує, що суд помилково не взяв до уваги, що правова регламентація відносин щодо виконання судових рішень, боржниками за якими є в одному випадку державний орган, а в іншому - держава(бюджет) відрізняється і застосуванням нормативних положень з однієї сфери правовідносин до іншої є помилковим.

Звертає увагу, що поданий позивачем виконавчий документ виданий на підставі рішення, яким передбачено право особи на відшкодування завданої органами державної влади шкоди безпосередньо за рахунок держави.

Також звертає увагу, що ані ст. 56 Конституції України, ані ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, на підставі яких ухвалено судове рішення у справі №243/4499/23 не регламентують механізму виконання судових рішень, ухвалених на підставі цих норм.

Зазначає, що Казначейство не має ані повноважень, ані законної можливості списати кошти з бюджету, що перевищували б обсяг бюджетних асигнувань, затверджений Верховною Радою України.

На підставі викладеного, просить задовольнити апеляційну скаргу та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Позивач не скористався своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.

У порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з такого.

Судом встановлено, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2023 року у справі № 243/4499/23, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Казначейства на користь ОСОБА_1 5000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Управління Пенсійного фонду України Донецької області.

ОСОБА_1 звернулась до Казначейства із заявою про примусове виконання рішення від 15 травня 2024 року б/н (зареєстрована в Казначействі 20 травня 2024 року за вх. № М-11-1576), до якої долучила виконавчий лист, виданий 07 травня 2024 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області у справі № 243/4499/23.

Оскільки заподіювачем шкоди у справі № 243/4499/23 є Управління Пенсійного фонду України Донецької області, то на виконання вимог пункту 36 Порядку № 845, листом від 21 травня 2024 року № 5-08-08/11073, подані стягувачем документи скеровано Казначейством до органу Казначейства за місцем розташування заподіювача шкоди, про що було поінформовано стягувача / позивача.

Після здійснення органом Казначейства заходів, передбачених пунктами 36-37 Порядку № 845 та направлення листом Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області від 05 червня 2024 року № 04-15-08/2161 копій документів у справі № 243/4499/23 виконавчий лист з 03 липня 2024 року обліковується в Казначействі на виконанні за бюджетною програмою КПКВК 3504030.

Згідно з ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (ч.2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням.

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань).

Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

З наведених обставин справи вбачається, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2023 року у справі № 243/4499/23, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Казначейства на користь ОСОБА_1 5000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями Управління Пенсійного фонду України Донецької області.

З викладеного вбачається, що рішення суду першої інстанції набрало законної сили 19 грудня 2023 року і з цього часу зобов`язання держави відшкодувати шкоду стало конкретизоване і визначене. І з указаного часу воно мало бути виконане.

Виконавчий лист на виконання вказаного рішення суду виданий 03 травня 2024 року, з 20 травня 2024 року вказаний виконавчий лист знаходився на виконанні в Державній казначейській службі України. Позивач просила стягнути інфляційні втрати та 3 % річних на підставі вимог ч.2 ст. 625 ЦК України за період з 21 серпня 2024 року по день звернення до суду з позовом - по 10 грудня 2024 року.

Таким чином, тримісячний строк виконання виконавчого листа по вказаній справі і рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 19 грудня 2023 року сплив, а тому з відповідача підлягають стягненню 3% річних та інфляційні втрати.

Щодо доводів апеляційної скарги Державної казначейської служби України про помилкове покладення на Державну казначейську службу України, яка є самостійною юридичною особою і прав позивача не порушувала, відповідальності за невиконання рішення суду, то вони є безпідставними з огляду на те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема, і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)).

Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)).

Також не можуть бути підставою для відмови в позові й посилання відповідача на те, що Державний бюджет України за будь-якою з програм не передбачає асигнувань для виплати інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання рішення суду, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №911/4249/16).

Крім того, аналогічний правовий висновок про те, що сама собою відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язання викладено в постанові Верховного Суду від 27 березня 2018 року у справах № 925/246/17, №925/974/17, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі №12-46гс18.

Крім того, ЄСПЛ у справі «Бакалов проти України» та у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 19 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач В.В. Соколова

Судді С.М. Верланов

Н.В. Поліщук