КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 382/1758/24

номер провадження: 22-ц/824/9796/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Малашевського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 07 березня 2025 року у складі судді Савчака С.П., у справі за первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виділення в натурі частки земельної ділянки, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки в натурі,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виділення в натурі частки земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_3 є рідною дочкою ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . 16 травня 2008 року ОСОБА_4 склала заповіт на належну їй земельну ділянку площею 4,0570 га, що розташована на території Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області, з кадастровим номером :09:007:0043, згідно з яким заповіла ОСОБА_5 та ОСОБА_1 вказану земельну ділянку в рівних частках.

Вказувала, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 грудня 2013 року їй на праві спільної часткової власності належить 5/12 часток вказаної земельної ділянки, ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить 5/12 часток вказаної земельної ділянки та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності належить 1/6 часток вказаної земельної ділянки.

Зазначала, що вона прийняла рішення щодо виділу своєї частки в натурі та 23 лютого 2024 року звернулася із заявами до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і запропонувала надати згоду в письмовому вигляді на оформлення договору про виділ в натурі часток вищезазначеної земельної ділянки з нотаріальним посвідченням. Заяву ОСОБА_1 отримав, але відповідь не надіслав, як і згоду на укладення договору про виділ в натурі частки земельної ділянки. Заява, яка була надіслана ОСОБА_2 , повернулася без вручення за закінченням терміну зберігання.

06 березня 2024 року ОСОБА_3 звернулася до Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України з клопотанням про проведення земельно-технічної експертизи, в якому просила встановити можливі варіанти розподілу земельної ділянки.

Згідно з висновком експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №4059/24-41 від 18 червня 2024 року експертом запропоновано три варіанти розподілу земельної ділянки відповідно до часток співвласників з відображенням схем та каталогом координат.

Посилаючись на те, що співвласник спільної часткової власності має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, та такий виділ є можливим, ОСОБА_3 просила:

припинити її право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 4,0570 га, кадастровий номер :09:007:0043, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області;

виділити в натурі у приватну власність ОСОБА_3 5/12 часток земельної ділянки площею 4,0570 га, кадастровий номер :09:007:0043, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області, що становить 1,6904 га відповідно до варіанту №2 експертизи, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України.

У грудні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ земельної ділянки в натурі.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтв про право на спадщину за заповітом №№ 3259, 3257, виданими 28 грудня 2013 року приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області Овчаренко І.Ж., ОСОБА_1 є власником 5/12 частин вищезазначеної земельної ділянки, ОСОБА_2 є власником 1/6 частини вищезазначеної земельної ділянки, а власником решти 5/12 частин земельної ділянки є ОСОБА_3 .

Вказували, що ОСОБА_3 за первісним позовом бажає виділити свою частку земельної ділянки в натурі. Наголошували, що вони протягом тривалого часу не спілкуються з ОСОБА_3 , а тому згоди щодо укладення договору про виділ земельної ділянки в натурі в позасудовому порядку не дійшли.

З огляду на неможливість спільного використання майна, позивачі за зустрічним позовом вважали за необхідне звернутися до суду з позовом про виділ спільної земельної ділянки в натурі, що в подальшому надасть їм можливість припинити спільну часткову власність на всю земельну ділянку та провести державну реєстрацію права власності на окрему виділену земельну ділянку.

Зазначали, що за змістом первісного позову ОСОБА_3 було обрано другий варіант поділу земельної ділянки відповідно до висновку експертизи за №4059/24-41, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України 18 червня 2024 року. З обраним варіантом поділу позивачі за зустрічним позовом погоджуються та відповідно з вказаним варіантом просили виділити їм у власність окремі земельні ділянки площею 0,6761 га та 1,6904 га.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили поділити між ними та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 4,0570 га, кадастровий номер :09:007:0043, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області, виділивши ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,6761 га, а ОСОБА_1 площею 1,6904 га з відповідним каталогом координат поворотних точок та припинити спільну часткову власність на вищезазначену земельну ділянку.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено.

Виділено в натурі у приватну власність ОСОБА_3 5/12 часток земельної ділянки площею 4,0570 га, з кадастровим номером :09:007:0043, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області, що становить 1,6904 га відповідно до варіанту № 2 висновку експертів за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи №4059/24-41, проведеної 18 червня 2024 року Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України відповідно до каталогу координат (в геодезичній системі координат 1963 року SC63) кутів повороту земельної ділянки:

№1 Х - 5 564 494.439, Y - 4 253 825.794, Довжина - 45.198, Кут - 089°44'11", Внутрішні - 089°44'11";

№2 Х - 5 564 449.290, Y - 4 253 823.680, Довжина - 381.167, Кут - 092°40'52", Внутрішні - 090°00'01";

№3 Х - 5 564 431.460, Y - 4 254 204.430, Довжина - 43.446, Кут - 003°17'03", Внутрішні - 090°36'11";

№4 Х - 5 564 474.835, Y - 4 254 206.919, Довжина - 381.629, Кут - 272°56'40", Внутрішні - 089°39'37";

Довжина - 851.440, Внутрішні - 360°00'00".

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 4,0570 га, кадастровий номер :09:007:0043, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір за подання первісного позову у розмірі 605 грн 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 сплачений судовий збір за подання первісного позову у розмірі 605 грн 60 коп.

Повернуто ОСОБА_3 50 відсотків сплаченого нею згідно з квитанцією до платіжної інструкції № 11 від 05 вересня 2024 року судового збору за подання позову у розмірі 1 211 грн 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 та з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на проведення експертизи у розмірі по 10 000 грн 00 коп., з кожного окремо.

Додатковим рішенням Яготинського районного суду Київської області від 07 березня 2025 року стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені нею витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 12 962 грн 50 коп., з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх зустрічний позов, з урахуванням понесених судових витрат, у повному обсязі. Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просять скасувати додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 07 березня 2025 року і ухвалити нове, яким понесені ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу задовольнити у сумі 3 000 грн 00 коп., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову у зв`язку з відсутністю порушених прав позивачів за зустрічним позовом, є помилковим, оскільки підстави звернення як за зустрічним позовом, так і за первісним позовом, є одними й тими ж, а саме відсутність спілкування та відсутність згоди на виділ земельної ділянки в натурі. Однак за первісним позовом суд враховує зазначені доводи, проте за зустрічним позовом ігнорує їх, в результаті чого перешкоджає позивачам за зустрічним позовом у реалізації їх права на отримання своєї частки в натурі, на що вони мають право відповідно до закону. Предметом даного спору є передбачений законом спосіб користування належним їм майном у вигляді виділу нерухомого майна в окрему земельну ділянку, і доводи суду про те, що ОСОБА_3 фактично не перешкоджає цьому, не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Вказують, що суд першої інстанції проігнорував те, що відповідачі визнали первісний позов відразу після його отримання, а тому розгляд даної справи не зайняв значного обсягу витраченого часу адвоката та її зусиль. Крім того зауважують, що у позивачки в наявності були усі документи, необхідні для звернення до суду з позовом, тому від адвоката не вимагалося додаткових дій щодо їх збирання (витребування) та значного обсягу часу та зусиль для підготовки відповідних документів до суду. Тобто перелічені в акті приймання-передачі дії адвоката не вимагали від нього витрат часу у визначеному ним обсязі, а заявлена до відшкодування сума не відповідає критеріям обґрунтованості та розумної необхідності.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_3 не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.

Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судових рішень суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року в частині задоволення первісного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про виділення в натурі частки земельної ділянки, не оскаржується, тому відповідно до положень ч.1 ст.367 ЦПК України законність ухваленого в цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 20 лютого 2025 року та додаткового рішення цього ж суду від 07 березня 2025 року, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції від 20 лютого 2025 року в оскаржуваній частині та додаткове рішення цього ж суду від 07 березня 2025 року, ухвалені із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки в натурі, суд першої інстанції виходив із того, що у даній справі відсутнє порушення прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі сторони ОСОБА_3 щодо поділу в натурі земельної ділянки між співвласниками. Суд дійшов висновку, що не можна вважати порушенням прав необхідність приведення правовстановлюючих документів щодо залишку земельної ділянки після виділення в натурі частки ОСОБА_3 . Законодавством України не передбачає будь-яких дій зі сторони співвласників, які залишилися після виділення в натурі частки одного із співвласників та які потребують для цього рішення суду.

Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 07 травня 2004 року ОСОБА_4 була власником земельної ділянки площею 4,0570 га, яка розташована Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області земельну з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 090070043.

У відповідності до заповіту від 16 травня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2098, ОСОБА_4 заповіла належну їй на території Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області земельну ділянку розміром 4,0570 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, ОСОБА_6 , 1962 року народження, та ОСОБА_1 , 1967 року народження, кожному в рівних частках.

Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 28 грудня 2013 року, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 грудня 2013 року за № 15674938, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27 листопада 2024 року за № 405487176: ОСОБА_5 є власником 5/12 часток земельної ділянки; ОСОБА_1 є власником 5/12 часток земельної ділянки; ОСОБА_2 є власником 1/6 частки земельної ділянки, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,0570 га, яка розташована Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області, з кадастровим номером :09:007:0043.

У відповідності до висновку експертів за результатами проведення у цій справі судової земельно-технічної експертизи № 4059/24-41 від 18 червня 2024 року, складеного на підставі заяви ОСОБА_3 , пропонуються три варіанти розподілу земельної ділянки, кадастровий номер :09:007:0043, яка розташована на території Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області відповідно до часток співвласників, а саме: ОСОБА_5 - 5/12 частки - 1,6904 га; ОСОБА_1 - 5/12 частки - 1,6904 га; ОСОБА_2 - 1/6 частки - 0,6761 га, з трьома варіантами поділу відповідно до каталогу координат кутів повороту земельної ділянки.

Відповідно до варіанту № 2 висновку ОСОБА_5 можливо виділити земельну ділянку відповідно до каталогу координат (в геодезичній системі координат 1963 року SC63) кутів повороту земельної ділянки.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 жовтня 2015 року шлюб між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 було розірвано та після реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_6 -ОСОБА_6 що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим 27 жовтня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луцького міського управління юстиції у Волинській області 27 жовтня 2015 року, актовий запис № 163.

Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з вимогами ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У відповідності до норми ч.1 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно з вимогами ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до ст.367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст.86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Згідно зі ст.87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянки виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, що за заявою ОСОБА_3 від 23 лютого 2024 року, яку надіслано ОСОБА_2 за зареєстрованим місцем проживання, ОСОБА_3 просила, як співвласник 5/12 часток земельної ділянки, надати згоду в письмовому вигляді на оформлення договору про виділ в натурі часток вищезазначеної земельної ділянки з нотаріальним посвідченням.

Також за заявою ОСОБА_3 від 23 лютого 2024 року, яку надіслано ОСОБА_1 за зареєстрованим місцем проживання, вона просила, як співвласник 5/12 часток земельної ділянки, надати згоду в письмовому вигляді на оформлення договору про виділ в натурі часток вищезазначеної земельної ділянки з нотаріальним посвідченням.

На вказані листи ОСОБА_3 від 23 лютого 2024 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відповіді не надали.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не надали згоди ОСОБА_3 на укладення відповідного договору щодо виділу в натурі належних їй на праві власності 5/12 часток земельної ділянки площею 4,0570 га, з кадастровим номером :09:007:0043, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області, що становить 1,6904 га, тому з метою захисту свого порушеного цивільного права, ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом про виділення їй в натурі належної їй на праві власності частки вищевказаної земельної ділянки.

Встановлено, що виділ частки земельної ділянки ОСОБА_3 в натурі із спільної часткової власності можливий.

Отже, установивши, що право ОСОБА_3 на виділ в натурі належній їй на праві власності 5/12 частки земельної ділянки порушено зі сторони ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також приймаючи до уваги, що відповідачі фактично визнали первісний позов, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення первісного позову ОСОБА_3 шляхом виділення їй в натурі у приватну власність 5/12 часток земельної ділянки площею 4,0570 га, з кадастровим номером :09:007:0043, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області, що становить 1,6904 га відповідно до варіанту № 2 висновку судової земельно-технічної експертизи № 4059/24-41 від 18 червня 2024 року, з одночасним припиненням право спільної часткової власності ОСОБА_3 на цю земельну ділянку.

Відповідно до ч.2 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2022 року в справі № 602/1455/20 (провадження № 61-475св22)).

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

З огляду на приписи ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем.

При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 03 серпня 2022 року у справі № 757/50149/19-ц (провадження № 61-16219св21).

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У зустрічному позові ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили поділити між ними та ОСОБА_3 земельну ділянку площею 4,0570 га, кадастровий номер :09:007:0043, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Райківщинської сільської ради Яготинського району Київської області, виділивши ОСОБА_2 у власність земельну ділянку площею 0,6761 га, а ОСОБА_1 - площею 1,6904 га, з відповідним каталогом координат поворотних точок та припинити спільну часткову власність на вищезазначену земельну ділянку.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вказували, що вони звернулися до суду із зустрічним позовом саме з метою приведення правовстановлюючих документів у відповідність із вимогами чинного законодавства. Як вбачається із первісного позову, ОСОБА_3 має намір виділити свою частину земельної ділянки в натурі. У зв`язку з цим відповідачі, у свою чергу, також вважають за необхідне виділити належні їм частини земельної ділянки в натурі, аби узгодити відповідні правовстановлюючі документи щодо залишку цієї ділянки. При цьому зазначають, що сторони протягом тривалого часу не підтримують між собою спілкування, а тому не змогли дійти згоди щодо укладення договору про поділ земельної ділянки в натурі в позасудовому порядку.

Водночас ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не зазначали конкретних обставин порушення зі сторони ОСОБА_3 їх права на поділ земельної ділянки.

Також ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали доказів порушення їх права на поділ земельної ділянки.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у даному випадку відсутнє порушення прав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зі сторони ОСОБА_3 щодо поділу в натурі земельної ділянки між співвласниками. Не можна вважати порушенням прав необхідність приведення правовстановлюючих документів щодо залишку земельної ділянки після виділення в натурі частки ОСОБА_3 . Законодавством України не передбачає будь-яких дій зі сторони співвласників, які залишилися після виділення в натурі частки одного із співвласників та які потребують для цього рішення суду.

Отже, установивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не вказали в чому саме та не довели порушення їх прав зі сторони ОСОБА_3 щодо поділу в натурі земельної ділянки між співвласниками, а необхідність приведення правовстановлюючих документів щодо залишку земельної ділянки після виділення в натурі частки ОСОБА_3 не можна вважати таким порушенням цивільного права, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову за його безпідставністю та недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що предметом спору в цій справі є передбачений законом спосіб користування належним їм майном у вигляді виділу нерухомого майна в окрему земельну ділянку, а також що ОСОБА_3 фактично не перешкоджає цьому, вказаних вище висновків суду не спростовують та не свідчать про існування порушених прав скаржників, які необхідно захистити в судовому порядку.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявники в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом надана належна правова оцінка.

Також колегія суддів погоджується із додатковим рішенням Яготинського районного суду Київської області від 07 березня 2025 року, згідно з яким стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі по 12 962 грн 50 коп. з кожного, з таких підстав.

Згідно з приписами ч.1ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.

13 лютого 2025 року ОСОБА_3 подала до суду першої інстанції заяву про стягнення витрат на правничу допомогу, в якій просила стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 понесених нею витрат на правничу допомогу у сумі 45 925 грн 00 коп.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу ОСОБА_3 надала договір на правничу допомогу, укладений 23 лютого 2024 року між нею (клієнт) та адвокатом Дадіверіною Л.Г. (адвокат) з додатковою угодою до нього від 25 серпня 2024 року, акт прийняття-передачі наданих послуг від 13 липня 2025 року, деталізований розрахунок витрат на правничу допомогу, платіжну квитанцію від 13 лютого 2025 року, довідку адвоката Дадіверіної Л.І. від 13 лютого 2025 року, фіскальні чеки від 09 січня 2025 року та 13 лютого 2025 року.

04 березня 2025 року представник ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - адвокат Вак О.В. подала до суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат за надану правничу допомогу до 3 000 грн 00 коп., посилаючись на те, що витрати на правову допомогу у розмірі 45 925 грн 00 коп. є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг і витраченим часом на їх надання, не відповідають критерію реальності таких витрат і розумності їх розміру, а їх стягнення становить надмірний тягар для осіб, яких вона представляє. ОСОБА_2 , ОСОБА_1 визнали позов ОСОБА_3 відразу після отримання позову, а тому розгляд справи не зайняв значного обсягу витраченого часу адвоката та її зусиль. У ОСОБА_3 були всі документи необхідні для звернення до суду з позовом, тому від адвоката не вимагалося додаткових дій щодо їх збирання, значного обсягу часу та зусиль для підготовки відповідних документів до суду. Розгляд справи було здійснено в найкоротший термін, а відкладення розгляду було зумовлено виключно поданням зустрічного позову. Засідання за зустрічним позовом відбувалося в межах розгляду первісного позову. Вивчення та аналіз наданих документів клієнта, вивчення новітньої судової практики Верховного Суду, визначення правової позиції, вироблення стратегії та тактики захисту прав клієнта, виготовлення копій, поштові послуги, як самостійного виду адвокатської діяльності є необґрунтованим, оскільки охоплюються діями адвоката з складання та подання позову. Щодо витрат на оплату палива адвокат Вак О.В. зазначила, що матеріали справи не містять доказів того, що саме на вказану суму у фіскальних чеках було витрачено паливо в інтересах даної справи, а не для особистих потреб адвоката. Також зазначала, що незрозумілим є включення до послуг адвоката оплату за проведення експертизи в сумі 20 000 грн 00 коп., яку рішенням суду стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 по 10 000 грн 00 коп. з кожного. До того ж ОСОБА_2 є пенсіонеркою, а ОСОБА_1 інвалідом 2 групи, а тому покладення у визначеному розмірі витрат на правничу допомогу поставить відповідачів у скрутне матеріальне положення.

З деталізованого розрахунку витрат на правничу допомогу, який підписано ОСОБА_3 та адвокатом Дадіверною Л.І., вбачається, що адвокатом надано послуг на суму 45 925 грн 00 коп., з яких: 20 000 грн 00 коп. - оплата висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що заява ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу в частині понесених витрат на оплату за експертизу у вказаному вище розмірі не підлягає задоволенню, оскільки основним рішенням суду від 20 лютого 2025 року ці витрати вже стягнуто на її користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у розмірі по 10 000 грн 00 коп.

Також судом першої інстанції правильно враховано, що справа розглядалася в порядку загального позовного провадження, а тому ця справа не є малозначною й стосувалася права позивачки на земельну ділянку, що має для неї особливе значення, а заявлення зустрічного позову підвищило її складність.

Колегія суддів також погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що вказана справа не є типовою, повсякденною, тобто такою, що не потребує значних зусиль, передбачала попередньо отримання висновку експертів.

Водночас ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не доведено, що вартість витрат на правничу допомогу на ринку надання послуг адвоката є значно нижчими, ніж визначено сторонами, та складає 3 000 грн 00 коп.

При цьому судом першої інстанції враховано, що адвокат Дадіверіна Л.І. здійснює адвокатську діяльність у місті Києві та, відповідно, була вимушена прибувати в судові засідання у місто Яготин та повертатися до міста Києва.

З матеріалів справи вбачається, що адвокат Дадіверіна Л.І. була присутня в трьох судових засіданнях. Надані адвокатом фіскальні чеки на оплату пального у розмірі 1 424 грн 25 коп. та 1 500 грн 60 коп. підтверджують використання нею пального для прибуття до суду з врахуванням відстані від міста Яготин до міста Києві та саме з метою участі у цих судових засідання по даній справі.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що витрати у розмірі 25 925 грн 00 коп. відповідають умовам договору, витраченим часом адвоката Дадіверіної Л.І. та ці витрати є співмірними зі складністю справи і її значення для ОСОБА_3 .

Також судом першої інстанції правильно враховано, що відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. ЦПК України не визначає розмір стягнення понесених витрат на захист прав особи матеріальним станом, осіб які їх порушили чи станом їх здоров`я. Визнання позову є підставою лише для стягнення 50 % судового збору за подання позову та повернення інших 50 % з бюджету позивачу, визнання позову має відповідати законодавству, не порушувати прав інших осіб та підлягає перевірці на відповідність цих вимог судом. Сам факт визнання позову не є підставою для задоволення позову.

У зв`язку з наведеним колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що понесенні ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 25 925 грн 00 коп. підлягають стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на її користь у розмірі по 12 962 грн. 50 коп., з кожного окремо.

Колегія суддів враховує, що доводи апеляційної скарги на додаткове рішення Яготинського районного суду Київської області від 07 березня 2025 року фактично повторюють доводи їх представника - адвоката Вак О.В., які були наведені у її клопотанні про зменшення витрат на правничу допомогу і цим доводам судом першої інстанції надана належна правова оцінка.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення Яготинського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 07 березня 2025 року, є законними і обґрунтованими, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому ці рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 20 лютого 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 07 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний тест постанови складено 03 липня 2025 року.

Головуючий

Судді: