К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2025 року місто Київ

справа № 369/2820/25

апеляційне провадження № 22-ц/824/11222/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Саліхова В.В.,

суддів: Євграфової Є.П., Левенця Б.Б.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Степанюка Андрія Сергійовича на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року, постановлену під головуванням судді Фінагеєвої І.О., про повернення позовної заяви у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування дитини віком до 18 років на постійному вихованні та утримуванні батька, -

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Степанюк А.С. звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування дитини віком до 18 років на самостійному вихованні та утриманні батька у якій просив: встановити факт самостійного вихованння та утримання батьком - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 своєї неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без участі матері - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи:Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування дитини віком до 18 років на постійному вихованні та утримуванні батька - визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Степанюк А.С. звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенням норм процесуального права.

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що висновки суду про те, що заявлені вимоги, з урахуванням зазначення у позовній заяві на відсутність спору, має розглядатись у порядку окремого провадження не відповідає вимогам законодавства та протирічить сталій судовій практиці та правовому висновку Великої Палати Верховного суду від 11 вересня 2024 року у справі 201/5972/22.

Вказував, що висновок суду про неможливість розгляду окремо однієї позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини віком до 18 років, що разом з зазначеною позовною заявою має бути заявлена ще додатково вимога про визначення місця проживання дитини з батьком, стягнення аліментів, позбавлення батьківських прав тощо є хибним, адже питання визначення місця проживання дитини вже було вирішено іншим рішенням суду про що зазначено у позовній заяві, а підстав для позбавлення батьківських прав відповідача, на думку позивача, немає, а спору щодо стягнення аліментів не виникає.

Також вказував, що судом не враховано зміни в законодавстві, не в повній мірі з`ясовані обставини, через які позивач звернувся до суду саме з такою позовною заявою, адже позивач відповідно до фактичних обставин має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, але без судового рішення, саме встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років батьком, він не має можливості реалізувати своє право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, отримання статусу одинокого батька, супровід дитини за кордон без супроводу та без дозволу матері.

Крім того, судом не враховано, що позивач раніше звертався до суду з заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини віком до 18 років в порядку окремого провадження, на що судом було відмовлено у відкритті провадження через те, що такий факт не може бути встановлений в порядку окремого провадження та підлягає встановленню в порядку позовного провадження.

Зазначав, що питання наявності чи відсутності спору щодо позовних вимог як у відповідача так і у третіх осіб, має з`ясовуватись в процесі судового розгляду позовної заяви, а не на стадії прийняття рішення про відкриття провадження у справі.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідноз ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки в апеляційному порядку оскаржується ухвала про повернення заяви позивачеві (заявникові), розгляд справи здійснюється без виклику сторін у порядку письмового провадження.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Законодавець у статті 4 ЦПК України встановив, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

З матеріалів справи вбачається, що із вказаним позовом позивач звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 березня 2025 року позовну заяву залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам ст. ст. 175 та 177 ЦПК України.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу необхідно обґрунтувати обраний спосіб захисту з позиції норм матеріального права, шляхом приведення юридичних підстав позову (норм матеріального права) у відповідність фактичним підставам позову (обставини, яким позивач обґрунтовує свої вимоги) та надати суду уточнену позовну заяву у межах ЦПК України, СК України та у відповідності вищенаведених норм, встановлених Великою Палатою Верховного суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22.

На виконання вимог ухвали суду представником ОСОБА_1 - адвокатом Степанюком А.С. була подана уточнена позовна заява.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи:Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про встановлення факту перебування дитини віком до 18 років на постійному вихованні та утримуванні батька - визнано неподаною та повернуто позивачу, з тих підстав, що недоліки позовної заяви усунуто не було.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного.

За змістом ч. 1, п. п. 4, 5, 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування, зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відкриття провадження у справі у справі регламентовано нормами глави 2 розділом ІІІ ЦПК України, які не наділяють суд повноваженнями при вирішенні питання про відкриття провадження у справі давати оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права, належності, допустимості та достатності доказів, на які посилається позивач у поданій позовній заяві, визначати належних учасників справи.

Суд першої інстанції оцінив обставини, викладені в позовній заяві, без урахування положень статей 13, 175 ЦПК України, якими визначено, що позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.

Невідповідність зазначених у позовній заяві обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточність формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеність підстав позову за кожною вимогою не перешкоджає розгляду справи, оскільки може бути підставою для залишення позову без задоволення по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.

Оскільки зміст позовних вимог, спосіб захисту прав та інтересів, позивач здійснює на власний розсуд, колегія суддів вважає помилковим висновок суду, що позовна заява не відповідає вимогам та змісту, встановленим п. 4 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Вказаний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц.

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для визнання позовної заяви неподаною і повернення позивачу.

Отже, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Тобто визначення предмета та підстав спору, способу захисту прав та інтересів є правом позивача. Натомість встановлення належності предмета та підстав спору, способу захисту прав та інтересів - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 вересня 2024 року у справі №990/220/24).

За таких обставин, висновки суду про не усунення позивачем встановлених ухвалою від 17 березня 2025 року недоліків не відповідають обставинам справи, оскільки при зверненні позивача до суду у позовній заяві було викладено норми матеріального права та обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що згідно пункту 1 частини 1 статті 189 ЦПК України завданням підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

При цьому, відповідно до частини 4 статті 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок, що позивач до завершення підготовчого судового засідання має право змінити, уточнити предмет спору, у тому числі і зміст позовних вимог.

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, колегія суддів вважає, що підстави для повернення позовної заяви були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення заявнику позовної заяви з підстав, передбачених ст. 185 ЦПК України.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції передчасно дійшов висновку про повернення позовної заяви позивачу на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України, а порушення норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали, котру відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України слід скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 379, 381-382, 384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Степанюка Андрія Сергійовича - задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 квітня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді: