головуючий у суді І інстанції Кицюк В.С.
провадження № 22-ц/824/5060/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, -

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд збільшити розмір аліментів, встановлених рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року у розмірі 5 000 грн на користь позивача на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 9 000 грн, щомісячно, до повноліття дитини.

Позов обґрунтовано тим, що 17 жовтня 2009 року зареєстровано шлюб між сторонами, який розірвано судом 30 жовтня 2017 року. Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина у розмірі 3 000 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року збільшено розмір аліментів на утримання сина до 5 000 грн.

Позивач зазначає, що утримує та виховує сина, несе одноосібну відповідальність за нього, а відповідач ухиляється від добровільного належного забезпечення дитини, не допомагає з вихованням. Також звертає увагу, що у відповідача щороку утворюється заборгованість по сплаті аліментів у межах виконавчого провадження. Наявність такої заборгованості, на думку позивача, свідчить про невиконання батьком своїх обов`язків.

Щодо збільшення розміру аліментів позивач зазначає, що відповідач є ФОП, «бізнес» створено під час шлюбу за значною допомогою позивача, однак доходів від цього позивач не отримує, після розлучення відповідач за ці кошти купив земельну ділянку з будинком у м. Глеваха Київської області. Розмір доходу відповідача від здійснення підприємницької діяльності за три квартали 2019 року становить 1 218 030 грн 34 коп. Позивач звертає увагу, що доходи відповідача за 2023 рік також є великими.

З часу ухвалення рішення суду про збільшення аліментів, розмір витрат на дитину збільшився, розмір інфляції теж великий, неповнолітня дитина потребує значно більшого догляду та матеріальних коштів, крім того дитина часто хворіє. Значно збільшився рівень мінімальної заробітної плати, який впливає на загальний рівень заробітної плати у країні.

У зв`язку з довготривалим одноосібним вихованням дитини, кар`єра позивача постраждала, на даний момент зареєстрована як безробітна, також опікується своєю пристарілою матір`ю. З цих підстав позивач просить позов задовольнити.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Збільшено розмір аліментів, встановлений рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року у справі №760/17709/19, та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 6 000 грн, щомісячно, починаючи з дня набрання цим рішенням суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 302 грн 80 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено зміну матеріального або сімейного стану платника або одержувача аліментів чи погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, що відповідно до частини 1 статті 192 СК України визначено підставами для збільшення розміру аліментів.

Разом з тим, враховуючи, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років збільшився, тому, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності, беручи до уваги потреби дитини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково, а саме збільшити розмір аліментів до 6 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що доводи позивача про наявність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів на утримання сина не відповідають дійсності.

Вказує, що він постійно сплачує аліменти та заборгованість відсутня, але незважаючи на це позивач чинить перешкоди у спілкуванні з сином.

Апелянт посилається на те, що під час ухвалення оскаржуваного рішення, судом першої інстанції не враховано те, що на теперішній час відповідач не має постійної роботи та отримує дохід тільки підробітками.

Вказує, що дійсно ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа підприємець, але з початком повномасштабного вторгнення рф на територію України, практично не здійснює підприємницьку діяльність.

Наголошує на тому, що іноді доводилося сплачувати аліменти з кредитних коштів.

Також зазначає, що судом першої інстанції не враховано той факт, що на теперішній час відповідач доглядає за моєю мамою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка є пенсіонером за віком та з початку війни хворіє та потребує постійного стороннього догляду.

Скаржник звертає увагу апеляційного суду на те, що позивач надає копію довідки про доходи відповідача як ФОП за 2019 рік, однак, цей доказ вже брався до уваги судом при прийнятті рішення 26 червня 2020 року про збільшення розміру аліментів до 5 000 грн.

Крім того, апелянт наголошує, що судом першої інстанції не враховано, що обов`язок по утриманню дитини покладається за законом на обох батьків.

Таким чином, суд першої інстанції не враховував матеріальне становище платника аліментів та його реальну спроможність сплачувати аліменти у вказаному розмірі, який з точки зору звичайних потреб малолітньої дитини та матеріальної спроможності відповідача є надмірним.

До апеляційної скарги ОСОБА_1 додані: копія листа Голосіївського ВДВС у м. Києві, копія свідоцтва про народження відповідача, копія пенсійного посвідчення його матері, копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на позивача.

Пунктом 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи, які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Апеляційний суд враховує, що про розгляд цієї справи судом першої інстанції відповідач повідомлений не був, оскільки поштове відправлення з копією позовної заяви та ухвалою про відкриття провадження відповідачем отримані не були та повернулися до суду першої інстанції із відміткою «за закінченням терміну зберігання», на що посилається ОСОБА_1 у своїй заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Однак, відповідачем як в апеляційній скарзі та заяві про поновлення строку на апеляційне оскарження так і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції не заявлене клопотання про долучення указаних доказів та не зазначено обґрунтування такого клопотання із посиланням на обставини щодо розгляду справи судом першої інстанції за його відсутності, а суд не наділений повноваженнями вирішувати питання про поновлення строку на подання доказів з власної ініціативи, у зв`язку з цим апеляційним судом такі не приймаються та підлягають залишенню без розгляду, як подані після закінчення процесуальних строків.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Сафіни Ф.Ф. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що відповідач має дохід від здійснення підприємницької діяльності. Його посилання, що він здійснює догляд за матір`ю, яка потребує стороннього догляду жодними доказами не підтверджуються.

Посилання в апеляційній скарзі що відповідач у справі не мав заборгованості по сплаті аліментів спростовується роздрукованими доказами з автоматизованої системи виконавчого провадження № 63297174 (виконавчий лист № 760/17709/19 виданий 09 вересня 2020 року).

Долучена до апеляційної скарги інформаційна довідка про реєстрацію права власності на земельну ділянку за договором купівлі-продажу від 23 травня 2019 року підтверджує, що матеріальний стан відповідача збільшився, так як він за договором купівлі продажу на початку 2019 року купив земельну ділянку площею 0,0501 га у передмісті Києва (смт Глеваха), де вартість землі висока. Також на ділянці є неоформлений будинок.

Після введення воєнного стану позивач була вимушена виїхати за кордон, оскільки турбувалася за життя дитини. Жодної матеріальної допомоги (або будь-якої іншої) ОСОБА_1 у зв`язку з новим критичним станом у країні та відповідно у сина не надав.

Після початку війни та досі позивач стикається з проблемою щодо працевлаштування, у 2024 році позивач перебувала на обліку в Київському міському центрі зайнятості як безробітна.

На сьогодні у країні нестабільна ситуація, позивач турбується за дитину, постійно знаходиться у стані стресу та страху за життя за сина і вирішення проблем пов`язаних з безпекою.

Крім того, позивачу ще доводиться доглядати за своєю матір`ю, яка є особою з інвалідністю та особою похилого віку, набагато старшою ніж мати ОСОБА_1 .

Одночасно позивачем заявлено клопотання про поновлення строку для подання відзиву на апеляційну скаргу, з посиланням на те, що її адвокат, призначений їй від центру безоплатної вторинної правничої допомоги, ознайомився із матеріалами справи 27 травня 2025 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у цій справі, надано учасникам справи строк п`ять днів з дня отримання копії ухвали, протягом якого може бути поданий відзив у письмовій формі на апеляційну скаргу.

Представник позивача - адвокат Сафіна Ф.Ф. ознайомилася з матеріалами справи 27 травня 2025 року, що підтверджується її розпискою, яка наявна у матеріалах справи.

Доказів отримання позивачем або її представником копії ухвали суду про відкриття апеляційного провадження раніше 27 травня 2025 року матеріали справи не містять, направлені апеляційним судом поштові відправлення повернулися із відміткою «за закінченням строку зберігання».

28 травня 2025 року представник позивача - адвокат Сафіна Ф.Ф. подала відзив на апеляційну скаргу.

Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду (частина 2 статті 127 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Аналіз змісту заяви свідчить, що строк, про поновлення якого просить представник позивача, був встановлений апеляційним судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, тому не може бути поновлений.

У той же час колегія суддів вбачає, що строк для подання відзиву на апеляційну скаргу пропущений з поважних причин, а тому, з метою встановлення усіх обставин справи та сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд продовжує такий строк.

Одночасно до відзиву на апеляційну скаргу представником позивача додані: копії постанов державного виконавця про арешт коштів боржника від 20 жовтня 2022 року та 08 серпня 2024 року, копія довідки з філії Київського міського центру зайнятості, копія довідки до акта МСЕК від 20 лютого 2012 року, копії скріншотів з АСВП.

Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на позивача.

Пунктом 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Представником позивача не заявлене клопотання про долучення указаних доказів, не обґрунтовано та не надано доказів неможливості подання таких до суду першої інстанції у строк, передбачений частиною 2 статті 83 ЦПК України, з причин, що об`єктивно не залежали від неї, у зв`язку з чим апеляційним судом такі не приймаються та підлягають залишенню без розгляду, як подані після закінчення процесуальних строків.

ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_2 та її представник - адвокат Сафіна Ф.Ф. у судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьком якого є ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_2 (а.с. 12).

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2017 року розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с. 13-14).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 квітня 2018 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 аліменти у розмірі 3000 грн, щомісяця, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15-16).

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року збільшено розмір аліментів на утримання сина ОСОБА_3 до 5 000 грн, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття (а.с. 17-22).

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 16 лютого 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії В03 № 009529 (а.с. 23).

Відповідно до довідки, виданої ГУ ДПС у м. Києві Державної податкової служби України від 01 січня 2020 року ФОП ОСОБА_1 подано податкову декларацію платника єдиного податку за звітний (податковий) період: три квартали 2019 року від 10 листопада 2019 року, загальна сума доходу становить 1 218 030 грн 34 коп. (а.с. 24).

З роздруківки із веб-сайту «Youcontrol» вбачається, що основним видом діяльності ОСОБА_1 є 45.32 роздрібна торгівля деталями та приладдям для автотранспортних засобів (а.с. 25).

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР(475/97-ВР) від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина 9 статті 7 СК України).

Тлумачення як статті 7 СК України загалом, так і частини 9 статті 7 СК, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Також Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (частини 1,2 стаття 3).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Згідно із статтею 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини.

Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (стаття 150 СК України).

Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частиною 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Частиною 1 статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.

Тобто для збільшення розміру аліментів необхідно: визначення рішення суду або домовленістю розмір аліментів; зміна матеріального або сімейного стану, як платника, так і одержувача аліментів; погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже у змагальному процесі саме на позивача лягає тягар доведення обґрунтованості її вимог, а на відповідача - доведення обґрунтованості його заперечень.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилалась на те, що розмір доходу відповідача від здійснення підприємницької діяльності за три квартали 2019 року становить 1 218 030 грн 34 коп., на підтвердження чого надала податкову довідку, а доходи відповідача за 2023 рік також є великими.

Однак така довідка про доходи відповідача за 2019 рік вже бралася до уваги судом при ухваленні рішення від 26 червня 2020 року про збільшення розміру аліментів до 5 000 грн (а.с. 21).

Також апеляційний суд зауважує, що відомості про доходи за 2019 рік станом на час розгляду справи вже є неактуальними, докази на підтвердження розміру доходу відповідача станом на теперішній час позивачем не надано, а також нею не заявлялося клопотання до суду про витребування таких доказів.

Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх доводів про те, що відповідач придбав земельну ділянку, має великий розмір доходу за 2023 рік та заборгованість зі сплати аліментів, хворобу дитини та понесення витрат на лікування, про реєстрацію позивача як безробітної та опікуванням пристарілою матір`ю

Таким чином, позивачем не доведено зміну матеріального або сімейного стану платника або одержувача аліментів чи погіршення або поліпшення здоров`я когось із них, що відповідно до частини 1 статті 192 СК України визначено підставами для збільшення розміру аліментів.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 частково, суд першої інстанції виходив з того, що прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років збільшився, однак збільшення розміру прожиткового мінімуму не визначено законом підставою для їх збільшення, а тому такий висновок є помилковим.

Крім того, апеляційний суд враховує, що:

у 2020 році (на час ухвалення рішення суду про збільшення розміру аліментів до 5 000 грн) установлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років:

з 01 січня 2020 року - 1 779 грн, з 01 липня - 1 859 грн, з 01 грудня - 1 921 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»).

у 2024 році установлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років - 3 196 грн (стаття 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»).

Дійсно, прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років за цей час збільшився, однак все одно аліменти у розмірі 5 000 грн на місяць значно їх перевищують, а крім того розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону (частина 2 статті 184 СК України).

Також апеляційний суд зауважує, що за загальним правилом батьки несуть рівні аліментні обов`язки щодо утримання дитини, а тому виплачувані одним із батьків аліменти мають складати лише половину суми, що має витрачатися на утримання дитини.

Доказів на підтвердження погіршення матеріального стану або зміну сімейного стану одержувача аліментів позивачем суду не надано, однак у позовній заяві вона посилається на те, що сама багато років утримує сина, а також на те, що вона безробітна, має проблеми з працевлаштуванням та здоров`ям, що є суперечливими за своїм змістом доводами.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 7 статті 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення без задоволення позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , яка звільнена від сплати судового збору за подання цього позову, то сплачений відповідачем при подачі апеляційної скарги судовий збір у розмірі 454 грн 20 коп. належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2024 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів.

Компенсувати ОСОБА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 454 грн 20 коп. за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 03 липня 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська