Номер провадження: 22-ц/813/2788/25
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Громіка Р.Д.,

Драгомерецького М.М.,

за участю:

секретаря Козлової В.А.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника ОСОБА_2 - адвоката Лень Ю.В.,

представника АТ «СЕНС БАНК» - адвоката Байрамова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Лень Юлія Василівна, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.09.2024 року, повний текст якого складено 30.09.2024 року, ухваленого під головуванням судді Петренка В.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права спільної часткової власності,

встановив:

13.06.2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду до ОСОБА_2 , за участю третьої особи АТ «СЕНС БАНК», а саме просив суд:

- визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя кв. АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_4 ) з лютого 2005 року почали проживати разом однією сім`єю без реєстрації шлюбу, за адресою: АДРЕСА_2 , у комунальній квартирі.

У подальшому, влітку 2006 року сторони вирішили придбати власне житло.

ІНФОРМАЦІЯ_1 під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу, ними була придбана однокімнатна квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

За спільної домовленості 14.11.2006 року в АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» було оформлено кредит на ім`я ОСОБА_5 . Також на ОСОБА_5 було оформлено договір купівлі-продажу та договір іпотеки.

Вказана квартира була придбана на грошові кошти, які отримані в кредит, про що були укладені відповідний кредитний договір №2006/670/150 від 14.11.2006 та договір іпотеки.

06.06.2009 року він з ОСОБА_6 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії НОМЕР_1 , після чого ОСОБА_6 змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».

У подальшому, 14.10.2014 року, відповідно до договору про внесення змін до договору кредиту від 14.11.2006 року та іпотечного договору, були внесені зміни, а саме його позивача, зазначено майновим поручителем по вказаному кредиту.

Позивач зазначав, що у 2017 році дружина важко захворіла, у зв`язку з чим 09.10.2017 року звільнилася з посади касира-економіста ПАТ «Укрсоцбанк», після чого за станом здоров`я не працювала, а їх родина не мала іншого доходу, крім заробітку позивача. Незважаючи на вказані обставини, виплати за кредитним договором не припинялися.

Крім того, ним сплачувалися витрати по лікуванню дружини, у тому числі по операції, яку останній було зроблено у 2019 році.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла.

Після смерті дружини позивач продовжував сплачувати заборгованість за кредитом та повністю погасив його 18.10.2021 року, що підтверджується відповідними квитанціями.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач вказав, що наведені вище обставини свідчать про те, що все майно, набуте ним з ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі, а також під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, є їх спільною сумісною власністю.

Також, позивач зазначив, що з листа державного нотаріуса Київської державної нотаріальної контори у м. Одесі №5251/02-14 від 27.07.2021 року на ім`я відповідачки ОСОБА_2 , яка є матір`ю його покійної дружини, вбачається, що остання подала заяву про прийняття спадщини щодо майна ОСОБА_3 та претендує на отримання у спадщину 1/2 частину спірної квартири.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

Протокольною ухвалою Київського районного суду м. Одеси відвід 23.01.2024 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено АТ «СЕНС БАНК», так як колишній банк АТ «АЛЬФА БАНК», який був правонаступником АТ «УКРСОЦБАНК», змінив свою назву на АТ «СЕНС БАНК» (т.1, а.с.178).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18.09.2024 року позов ОСОБА_1 було задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя кв. АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 (т.2, а.с.142-152).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Лень Ю.В. ставить питання про скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.09.2024 року, ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права (т.2, а.с.158-163).

Представник АТ «СЕНС БАНК» адвокат Байрамов О.В. залишив вирішення даної справи на розсуд колегії суддів.

Вирішуючи питання про слухання справи у відкритому судовому засіданні, за участю з`явившихся учасників справи, колегія суддів виходить із того, що всі учасники справи належним чином були повідомленні про день та час слухання справи (т.2, а.с.231-234).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог (т.2, а.с.142-152), з чим повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Поняття сім`ї, сформульоване в цій статті, не містить такої обов`язкової ознаки сім`ї, як знаходження саме в зареєстрованому шлюбі. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

Конституційним Судом України у рішенні від 03.06.1999 р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства.

Європейський суд з прав людини, надаючи власне визначення терміну «сімейне життя», вказує на те, що сімейне життя може існувати там, де між особами не існує жодних юридичних зв`язків. Так, у справі «Ельсхольц проти Німеччини» суд визначив, що «поняття сім`ї (за статтею 8 ЄКПЛ) не обмежується стосунками на основі шлюбу і може охоплювати інші «сімейні» de facto зв`язки, коли сторони проживають разом поза шлюбом».

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частиною другою статті 74 СК України передбачено, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що 14.11.2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №2006/670/150 відповідно до якого, остання отримала кредитні кошти у розмірі 30 000,00 доларів США на придбання нерухомого майна кв. АДРЕСА_1 (т.1, а.с.219-221).

Відповідно до договору поруки № 25-04/53 від 14.11.2006 року, поручителем за кредитним договором є ОСОБА_8 (т.1, а.с.190).

14.11.2006 року під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на підставі договору купівлі-продажу перебуваючими у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_3 і ОСОБА_7 була придбана однокімнатна квартира, загальною площею 20,9 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .

Однак, 14.11.2006 року договір купівлі продажу кв. АДРЕСА_1 було укладено між ОСОБА_9 та ОСОБА_6

Ринкова вартість вказаної квартири склала 35 306,93 доларів США, що підтверджується п. 1.2 Іпотечного договору, укладеного 14.11.2006 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_6 (т.1, а.с.191-192).

У відповідності до акту від 20.07.2021 року, складеного сусідами ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , останніми підтверджено, що ОСОБА_1 , починаючи з 2006 року і по теперішній час проживає за адресою: АДРЕСА_3 . За вказаною адресою ОСОБА_1 проживав сумісно з ОСОБА_3 з 2006 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1, а.с.14).

Судом першої інстанції було обґрунтовано враховано, що частина вартості спірної квартири була сплачена ОСОБА_5 особистими коштами, а залишок сплачено за рахунок отриманих у кредит коштів.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, однокімнатна квартира, загальною площею 20,9 кв.м., житловою площею 11,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №2647 від 14.11.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Трофімець В.В. (т.1, а.с.10-13).

06.06.2009 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено шлюб (т.1, а.с.9).

ОСОБА_3 10.10.2017 року звільнилася з роботи (т.1, а.с.23).

Як зазначав позивач, ОСОБА_3 у 2017 році захворіла, не працювала починаючи з жовтня 2017 року, та іншого джерела доходу у сім`ї ОСОБА_7 , крім заробітку позивача, не було.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (т.1, а.с.15).

Матеріали справи містять квитанції, з яких вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 сплачували грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором (т.1, а.с.29-35).

Також, згідно матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 дружини ОСОБА_3 здійснювалися оплати на рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №20026/670/150 від 14.11.2006 року та було погашено кредитну заборгованість 18.10.2021 року (т.1, а.с.29).

Як вже зазначалось, згідно кредитного договору №2006/670/150 від 14.11.2006 року, ОСОБА_5 було отримано кредит у розмірі 30 000,00 доларів США, зі сплатою 12,2% річних на придбання спірного нерухомого майна.

Відповідно до Договору від 14.10.2014 року про внесення змін до Іпотечного договору №2649 від 14.11.2006 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 , зазначено, що заборгованість за вказаним кредитом станом на дату укладення цього договору складає 26 933,31 доларів США та 243,74 долара США- заборгованість по процентах (т.1, а.с.193).

Тобто на день укладення Договору про внесення змін до Іпотечного договору №2649 від 14.11.2006 року ОСОБА_5 було сплачено незначну частину кредиту.

Верховний Суд у постанові від 14.02.2018 у справі №129/2115/15-ц, зазначив, що при застосуванні статті 74 СК України, слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

За таких обставин, враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , оскільки воно хоча і було придбано у 2006 році до укладення шлюбу, однак придбано було у кредит і значно більшу частину якого було погашено під час перебування у шлюбі, та в подальшому особисто позивачем ОСОБА_1 після втрати працездатності ОСОБА_3 у 2017 році та після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Факт сумісного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_6 однією сім`єю з 2005 року, а у спірній квартирі, починаючи з 2006 року, підтвердила також свідок ОСОБА_13 . Так, вказаний свідок пояснила, що з ОСОБА_14 вона познайомилася у 2000 році, коли прийшла працювати до відділення банку «Укрсоцбанк». Приблизно у жовтні 2004 року вони разом з ОСОБА_15 та іншими подругами відпочивали у нічному клубі, де ОСОБА_15 познайомилася з ОСОБА_1 , після чого вони почали зустрічатися. На той момент ОСОБА_15 проживала у кімнаті в комунальній квартирі. У подальшому приблизно з кінця зими, початку весни 2005 року ОСОБА_15 та ОСОБА_16 почали проживати разом однією сім`єю, вели спільне господарство, проживали у вказаній вище комунальній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . У 2006 році ОСОБА_15 продала кімнату у комунальній квартирі та разом з ОСОБА_16 вони оформили кредит та придбали квартиру АДРЕСА_1 , куди разом переїхали жити, де жили та вели спільне господарство по день смерті ОСОБА_15 . Сплачували кредит вони разом, оскільки заробітної плати ОСОБА_15 не вистачало. 06.06.2009 року ОСОБА_15 та ОСОБА_16 одружилися. У подальшому, починаючи з 2017 року сім`ю повністю утримував ОСОБА_16 , у тому числі сплачував кредит за квартиру. У 2019 році ОСОБА_15 перенесла операцію, грошові кошти за яку повністю сплатив ОСОБА_16 , йому допомагали збирати гроші друзі по спорту (т.1, а.с.41-43).

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції. Ураховуючи, що судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Крім того, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення прийнято у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384, 389 -3 91 ЦПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Лень Юлія Василівна, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 18.09.2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.07.2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький