КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/9895/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 липня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» - Мартинюка Євгена Володимировича на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2011 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 користь ПАТ «АБ «Київ» заборгованість за Договором про надання кредиту №22 від 03 березня 2005 року у розмірі 2 004 218,39 грн.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2011 року відкрито провадження у даній справі.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року передано за підсудністю на розгляд до Печерського районного суду міста Києва цивільну справу за позовною заявою публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк», до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ПАТ АБ «Укргазбанк» - Мартинюк Є.В., посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права, подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги представник ПАТ АБ «Укргазбанк» - Мартинюк Є.В. зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про виключну підсудність даної справи, не врахував, що за обставинами даної справи немає жодної пов`язаності спору як безпосередньо з нерухомим майном, так і будь-якими правами та зобов`язаннями з приводу нерухомого майна.

В апеляційній скарзі представник ПАТ АБ «Укргазбанк» - Мартинюк Є.В. вказує на те, що предметом (об`єктом) кредитного договору є надання коштів у позику, а нерухоме майно не є об`єктом такого договору.

Крім того, представник банку вважає, що необґрунтована передача даної справи на розгляд іншого суду невиправдано затягне розгляд даної справи, що призведе до порушення права Банку на справедливий суд.

Відзив на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За правилом п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду.

Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п.п. 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ч. 13 ст. 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з цим, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, посилаючись на положення ст. 31 ЦПК України, прийшов до висновку, що дана справа підсудна Печерському районному суду м. Києва, оскільки в даному позові заявлено вимогу стягнення заборгованості за кредитом, який був наданий для інвестування в будівництво квартири.

З таким висновком суду першої інстанції судова колегія не погоджується, враховуючи наступне.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов'язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п.1 ст.6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду.

Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Ст. 27, 28, 30 ЦПК України врегульовано питання загальної територіальної підсудності за місцем проживання (місцезнаходженням) відповідача, підсудності справ за вибором позивача та виключної підсудності.

За загальним правилом територіальної підсудності, яке закріплене ст.27 ЦПК України (ч. 1 ст. 109 ЦПК в редакції, чинні на дату звернення до суду з даним позовом, в актуальній редакції - ст. 27 ЦПК України) передбачено, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Виняток з вказаного правила становить альтернативна підсудність (ст. 28 ЦПК України) та виключна підсудність (ст. 30 ЦПК України).

Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Відповідно до п. п. 41, 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01 березня 2013 року, перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність (ст. 114 ЦПК, в чинній редакції - ст. 30 ЦПК України) є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально. У разі конкуренції правил підсудності (наприклад, при об`єднанні позовів, на один з яких поширюється дія правила про виключну підсудність) мають застосовуватися правила виключної підсудності.

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (ч. 1 ст. 114 ЦПК, в чинній редакції - ст. 30 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Як зазначено в п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права власності на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлення вимоги про застосування наслідків недійсності правочину) тощо.

Таким чином, правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 зазначила, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

Таким чином, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Позови що виникають з приводу нерухомого майна - це позови пов`язані з нерухомим майном, нерухомістю, нерухомою річчю, а тому усі позови, у спорах, які є наслідком правовідносин, пов`язаних з обігом нерухомого майна повинні бути пред`явлені до суду за місцем знаходження цього майна.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 03 березня 2005 №22 в сумі 2004218 грн.

Відповідно до п.1.1. договору про надання кредиту від 03 березня 2005 №22 кредитор надає позичальнику кредит у сумі 1327252,50 грн на строк до 02.03.2010 для інвестування в будівництво квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

Тобто, предметом (об`єктом) договору про надання кредиту від 03 березня 2005 №22 є надання коштів у позику.

Позивач звернувся з даним позовом у зв`язку з невиконанням відповідачем кредитних зобов`язань за даним кредитним договором, тобто несплати коштів.

В даній справі майнові права на нерухоме майно, з метою інвестування будівництва якого були отриманні від банку кошти відповідно до п.1.1. Договору про надання кредиту від 03 березня 2005 №22, не є предметом розгляду даної справи, а тому висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18, не є релевантними та не можуть бути застосовані, як аналогічні під час розгляду справи за позовом ПАТ «АКБ «Київ», правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що провадження у даній справі відкрито ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 липня 2011 року, відповідно до чинної редакції ЦПК України станом на прийняття позову до розгляду. Таким чином, справа не знаходить свого розгляду по суті протягом 14 років, необґрунтована передача даної справи на розгляд іншого суду невиправдано ще більше затягне розгляд даної справи та призведе до порушення права Банку на справедливий суд.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково визначив підсудність цієї справи за місцем знаходженням об`єкта нерухомості, яке не є предметом розгляду даної справи.

Згідно із ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Відповідно до ч. 6 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційним судом встановлено, що при постановлені оскаржуваної ухвали судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, а тому ухвала Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2025 року про направлення справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до Голосіївського районного суду міста Києва.

Керуючись ст. ст. 30, 367, 374, 379, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» - Мартинюка Євгена Володимировича задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 17 березня 2025 року скасувати, справу за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар