ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1015/24 Номер провадження 22-ц/814/2151/25Головуючий у 1-й інстанції Рибалка Ю.В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.,

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м.Полтаві справу за апеляційною скаргою адвоката Омельченка Євгена Володимировича, представника Акціонерного товариства «Акцент-Банк», на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 квітня 2025 року (час ухвалення судового рішення та дата складання повного текста судового рішення не зазначено) у справі за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року АТ «Акцент-Банк» звернулось до суду з вказаним позовом, просило стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.07.2022 у розмірі 103 190,24 грн за станом на 14.03.2024, яка складається з: 79 976 грн заборгованість за кредитом; 23 214,24 грн заборгованість по відсоткам.

Заявлені вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачкою умов кредитного договору.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 11 квітня 2025 року позов АТ «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Акцент-Банк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 05.07.2022 у розмірі 76 900,00 грн та у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1 788,33 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ «Акцент-Банк», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог, ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що відповідачка, підписавши Анкету-заяву, приєдналась до Умов і правил надання банківських послуг та зобов`язалася регулярно знайомитися зі змінами до них на сайті Банку.

Розрахунком заборгованості підтверджено, що відповідачка користувалась кредитними коштами, тому ознайомлена з Умовами і правилами надання банківських послуг в Банку та погодилась з ними.

Суд безпідставно відмовив у стягненні процентів, оскільки відповідачка користувалась кредитними коштами, погодилась з Умовами і правилами надання банківських послуг, підписавши анкету-заяву, а також підписала паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка», в якому чітко обумовлені всі умови кредитування, строки та процентна ставка.

Відзив у встановлений законом строк до суду не надходив.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 05.07.2022 ОСОБА_1 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг (а.с.7). У анкеті відсутні дані про розмір кредиту, процентну ставку, строк кредитування, наслідки порушення умов кредитування, тощо.

Згідно паспорту споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка» Зелена» процентна ставка встановлена у розмірі 49,34% річних (а.с.8).

На ім?я ОСОБА_1 відкрито рахунок № НОМЕР_1 та видано картку № НОМЕР_2 зі строком дії до грудня 2028 року (а.с.11).

Відповідно до довідки за лімітами 05.07.2022 ОСОБА_1 встановлено кредитний ліміт в розмірі 0 грн, який в подальшому було збільшено до 20 000 грн 10.03.2023, до 24 000 грн 08.04.2023, 40 000 грн 27.06.2023, до 60 000 грн 28.06.2023, до 70 000 грн 29.06.2023, до 75 000 грн 30.06.2023, до 80 000 грн 30.06.2023 (а.с.12).

Згідно виписки по картці ОСОБА_1 остання користувалася наданим кредитом шляхом перерахунку коштів на картку іншої особи (а.с.10).

Згідно розрахунку, наданого АТ «А-Банк», загальна сума заборгованості за станом на 14.03.2024 становить 103 190,24 грн, з яких:

79 976 грн заборгованість за кредитом;

23 214,24 грн заборгованість по відсоткам (а.с.6 зворот).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Взявши до уваги виписку по картці ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідачка використала саме 76 900,00 грн кредитних коштів і не повернула нічого, то саме вказану суму тіла кредиту необхідно в відшкодувати позивачу.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції при вирішенні цього спору у відповідності до наведеної норми процесуального закону правомірно керувався правовими позиціями, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду за результатами розгляду справи у подібних правовідносинах (постанова від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження№14-131цс19).

У зазначеній справі Верховним Судом зроблені такі висновки.

«Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору ОСОБА_1 з АТ «А-Банк» , останній дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.»

За змістом положень ст.12, ст.13, ст.89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судоми у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійснені учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Апеляційний суд зауважує, що принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) не звільняє учасника справи від обов`язку доказування обставин, на які він посилається у підтвердження обставин, якими обґрунтовані позовні вимоги або заперечення позову (ст.81 ЦПК України).

Зважаючи на те, що відповідачка як споживач банківських послуг є більш слабкою (незахищеною) стороною у спірних правовідносинах, апеляційний суд виходить з того, що Банк не довів належними і допустимими доказами згоду відповідачки з Умовами і правилами надання банківських послуг, які долучені до справи.

Отже, є правильними висновки суду першої інстанції, що Банком не доведені належними і допустимими доказами вимоги про стягнення з відповідачки заборгованості по процентам за користування кредитом, оскільки зазначена виплата не є складовою договору.

Що стосується доводів апеляційної скарги про підписання відповідачкою паспорта споживчого кредита, то у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року (справа №393/126/20) з подібними фактичними обставинами викладені такі правові висновки.

«За таких обставин Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вбачає наявні підстави для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02грудня 2020року усправі №284/157/20-ц (провадження№61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19), про те, що паспорт споживчого кредиту є невід`ємною складовою частини спірного кредитного договору з огляду на згоду позичальника з умовами кредитування, яка підтверджена його підписом.»

«Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.

Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.»

Отже, надана Банком завірена копія паспорта споживчого кредита за програмою «Кредитна картка «Зелена» (а.с.8) не є належним і допустимим доказом укладення з відповідачкою договору у частині умов і порядку сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Перевіряючи обґрунтованість вимог Банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію оперативної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року.

Банком суду надана виписка по картці відповідачки (а.с.10), якою підтверджується видача коштів за укладеним договором.

Достовірність відомостей, зазначених у виписці по рахунку, сторонами не ставиться під сумнів.

Дослідивши дані, що містяться у виписці по рахунку, апеляційний суд встановив, що загальна сума витрат по картці складає 76 900,00 грн, а надходжень 0 грн, отже сума заборгованості за фактично витрачені і повернуті кредитні кошти становить 76 900,00 грн.

Такий підхід до визначення заборгованості узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року по справі № 545/2248/17.

В апеляційній скарзі відсутні обгрунтовані доводи на спростування зазначеного висновку суду першої інстанції.

Обставини, на які зроблене посилання в апеляційній скарзі, були проаналізовані судом першої інстанції у сукупності з іншими доказами і фактами, яким надана правильна оцінка.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції не встановлено.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Акцент-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 06 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 30 червня 2025 року.

Головуючий суддя О.А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов