Номер провадження: 22-ц/813/2443/25
Головуючий у першій інстанції Раца В. А.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 адвоката Пижика В.В.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 27 серпня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради та Служба у справах дітей Павлівської сільської ради Болградського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

19 червня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, в якому просила:

- позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- зобов`язати відділ державної реєстрації актів цивільного стану в Одеській області Управління державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) вилучити у актовому запису про народження та актовому записі про батьківство ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запис про батька;

- стягнути з відповідача судовий збір в сумі 1 073,60 грн на користь позивачки.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що сторони з 03 червня 2006 року по 06 грудня 2021 року перебували у зареєстрованому шлюбу, від якого народилося двоє синів. У 2019 році з відповідача на користь позивача було стягнено аліменти на утримання синів, але він їх не сплачує, та станом на 01 червня 2023 року заборгованість по аліментах становить 139 479,04 грн. ОСОБА_2 вихованням дітей не займається, здоров`ям не цікавиться, не проявляє жодної батьківської турботи, хоча знає, що одна дитина особлива, інвалід з дитинства та потребує постійного стороннього догляду, лікування та спеціального харчування, він не проявляє батьківську турботу, вже тривалий час, більш ніж шість років. Батько свідомо та умисно не виконує батьківські обов`язки. Діти виховуються мамою, яка приділяє належну увагу навчанню та вихованню дітей, підтримує здоров`я та задовольняє усі потреби. Дуже часто виникають питання щодо погодження лікування дитини батьками, іноді ставляться питання, які потребують погодження обох батьків, а так як батько не бере участі в житті дітей, це ускладнює вирішення питань щодо лікування дитини. Також для реєстрації місця проживання дітей потрібна згода батька, яку позивачка до цього часу не може отримати, тому обоє дітей досі не зареєстровані. Без позбавлення батька дітей батьківських прав, позивач не може вільно вирішувати питання про розвиток та здоров`я дітей, тому для захисту їх прав та інтересів звертається до суду.

18 вересня 2023 року представником позивачки було подано клопотання про залучення третьої особи - Служби у справах дітей Болградської районної державної адміністрації Одеської області, також представник просив зобов`язати службу надати до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 ..

Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 27 серпня 2024 року клопотання представника позивачки задоволено, до участі у справі залучено третю особу - Службу у справах дітей Болградської районної державної адміністрації Одеської області.

02 листопада 2023 року від в.о. начальника служби у справах дітей Болградської районної державної (військової) адміністрації Янчевої Г. надійшов лист вих.№390/01-28/05 від 01.11.2023, в якому вона посилалася на вимоги п. 3 розділу "загальна частина" Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 за №866 та просить виключити з числа третіх осіб у цій справи службу у справах дітей Болградської районної державної адміністрації як таку, що не є органом опіки та піклування та не може виступати в такій якості. Вважала за необхідне залучити до участі у справі орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Павлівської сільської ради Болградського району Одеської області, так як це питання входить до їх повноважень.

Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 29 листопада 2023 року було виключено з числа третіх осіб - Службу у справах дітей Болградської районної державної адміністрації Одеської області, як таку що не має відповідних повноважень, а до участі у справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Службу у справах дітей Павлівської сільської ради Болградського району Одеської області, яку суд зобов`язав надати письмовий висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

12 лютого 2024 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Павлівської сільської ради про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо його неповнолітніх дітей.

11 липня 2024 року ОСОБА_1 подала до суду письмові пояснення, в яких вона підтримала свої позовні вимоги, також зазначає, що у 2015 році вона з двома дітьми виїхала до Німеччини для проходження лікування молодшим сином ОСОБА_5 . Відповідач надав дозвіл на виїзд. На час виїзду вони з відповідачем вже тривалий час разом не проживали. Протягом всього часу відповідач матеріальної допомоги їй не надавав, зазначаючи, що не працює, що стало приводом для звернення до суду з заявою по стягнення аліментів. Тільки у 2024 році відповідач переказав певні гроші на утримання дітей. На даний час вона знаходиться з дітьми в Німеччині, де створила нову сім`ю та народила ще одну дитину. Вони з дітьми планують залишитися в Німеччині на постійне проживання, тому дітям необхідно встановити офіційний статус. При бажанні відповідач зміг би найти контактні телефони, її батьки до цього часу проживають на території України, але він до них не звертався. Висновок органу опіки та піклування вона вважає не об`єктивним.

26 лютого 2024 року відповідач ОСОБА_2 надав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги не визнає, та зазначив, що з липня 2014 року позивачка ОСОБА_1 знаходиться за кордоном та у 2018 році народила дитину, під час фактичного знаходження з ним у шлюбі. Тому в Німеччині відбувся процес по оскарженню його батьківства. Їх спільні діти навчаються у «Школі Карл Кьоніг» та «Гешвістер-Шолль» школі типу «Реальна» у м. Нюрнберг Німеччина. Щодо заборгованості по аліментах пояснив, що відсутність його працевлаштування та введення воєнного стану в Україні стала приводом для утворення цієї заборгованості, але після його працевлаштування у серпні 2023 року до виробничого підрозділу «Локомотивне депо Одеса-Сортувальна» Регіональної філії «Одеська залізниця» АТ «Укрзалізниця» заборгованість по аліментах стабільно виплачується. Вважав за необхідне вислухати або врахувати думку дітей з приводу позбавлення його батьківських прав.

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 27 серпня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітніх синів ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

В частині вимог про виключення запису про батька відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 073,60 гривні.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Болградського районного суду Одеської області від 27 серпня 2024 року в частині позбавлення батьківських прав та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог Приморської районної адміністрації Одеської міської ради та Служби у справах дітей Павлівської сільської ради Болградського району Одеської області в судове засідання до апеляційного суду не з`явились, про розгляд справи повідомленні належним чином та завчасно, про свідчить довідки про доставку судових повісток-повідомлень в електронний кабінет Електронного суду (а.с. 204-211).

Відповідачу ОСОБА_2 судові повістки-повідомлення неодноразово надсилались на адресу місця його перебування, яка вказана ним особисто в апеляційній скарзі, однак судова кореспонденція поверталась до суду із довідкою поштового відділення про причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Таким чином, оскільки ОСОБА_2 не надав відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, та враховуючи, що судова повістка-повідомлення про судове засідання була направлена відповідачу листом рекомендованою кореспонденцією на дійсну його адресу, яку він самостійно зазначив як адресу листування, та враховуючи, що отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а саме суду, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи.

Крім того, ОСОБА_2 , як ініціатор перегляду даної справи в апеляційному порядку зобов`язаний цікавитись відомим йому провадженням, не ухилятись від отримання інформації про рух справи та не допускати свідомих маніпуляцій для затягування судового процесу.

Згідно ст. ст. 13, 43 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права та виконувати процесуальні обов`язки. На осіб, які беруть участь у справі, також покладається обов`язок не допускати свідомих маніпуляцій та ухилень від отримання інформації про рух справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 27 серпня 2024 року оскаржується відповідачем ОСОБА_2 лише в частині позбавлення батьківських прав, а тому переглядається апеляційним судом лише у цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача та представника ОСОБА_1 адвоката Пижика В.В., який заперечував щодо апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.

Пунктами 1, 2 статті 3, 9, 19, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (-далі Конвенція про права дитини), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст. 18).

Держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

За ч. ч. 7-8 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя (ст. 150 СК України).

Згідно частин 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтв про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 , виданого 31.10.2006 Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Суворовського районного управління юстиції м. Одеси та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серії НОМЕР_2 , виданого Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції їх батьками є ОСОБА_1 позивачка по справі, та ОСОБА_2 відповідач по справі.

Відповідно до судового наказу від 21 грудня 2019 року по справі №523/18562/19, провадження №2-н/523/855/19, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 було стягнено аліменти на утримання обох синів в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), наказ набрав законної сили та був виданий 12.02.2020. Факт наявності даного виконавчого документу відповідач не оспорює, як й не оспорює наявність заборгованості по аліментах.

Як вбачається з постанови в.о. начальника відділу Арцизького районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 11.03.2020 на підставі вище зазначеного судового наказу було відкрите виконавче провадження №61509183. 01 червня 2023 року старшим державним виконавцем відділу Лисенко А. було зроблено розрахунок заборгованості по аліментах, яка рахується в відділенні за ОСОБА_2 та склала 139 479,04 грн. З цього розрахунку вбачається, що відповідач жодних виплат з лютого 2021 року по травень 2023 року на утримання дітей не виплатив, даних щодо оскарження цього розрахунку, або інших дій виконавця з боку боржника ОСОБА_2 суду не надано, тому суд вважає наявною заборгованість по аліментах, яка свідчить, що діти знаходяться вже протягом трьох років тільки на утриманні позивача, доказів протилежного суду не надано.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний 06.12.2021, що підтверджується заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси по цивільній справі №523/7200/21, провадження №2/523/3516/21.

Судом також встановлено, що наразі позивачка ОСОБА_1 разом з дітьми перебуває за кордоном в Німеччині, де вони фактично проживають протягом майже дев`яти років, діти ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відвідують навчальні заклади у Німеччині, що підтверджується довідками виданими:

- 22.06.2023 секретаріатом Некомерційного товариства з обмеженою відповідальністю «Школа Карл Кьоніг», відповідно до якої учень ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відвідує у 2022-2023 навчальному році 6 клас групи продовженого дня школи «Карл Кьоніг», переклад зроблений перекладачем ОСОБА_8 та нотаріально завірений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І.;

- 11.07.2023 школою типу «Реальна» «Гешвістер-Шолль», відповідно до якої учень ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у 2022-2023 відвідував 8 клас цього закладу, відвідує школу з 01.08.2020, навчання у школі завершується в липня 2025 року, переклад зроблений перекладачем Брагарь С.Ю. та нотаріально завірений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поведьонковою І.І..

Спільний син сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дитиною інвалідом, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_3 , від 25.09.2023 УСЗН в Приморському районі ДП та СПОМР та в посвідчені його законним представником (опікуном) вказана мати ОСОБА_1 , позивачка по справі.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд першої інстанції вказав, що батько дітьми не цікавиться, вихованням та їх утриманням не займається, з дітьми не проживає, не турбується про життя та здоров`я синів, матеріально не допомагає.

Відповідач крім своїх письмових заперечень на позовні вимоги не надав жодного доказу його намагання спілкування з дітьми, у вік елекронних технологій та всесвітньої мережі інтернет, батько при бажанні може спілкуватися з дітьми та їх мамою в режимі онлайн, але доказів такого спілкування або відмови у такому спілкування відповідач не надав. Не надав доказів того, що починаючи з 2020 року якимось чином матеріально допомагав в утриманні дітей, тем більш, що один з синів є інвалідом та потребує певної опіки та піклування, не надав доказів вітання дітей з днем народження, чи надсилав він подарунки дітям, тощо.

ОСОБА_2 не надав жодного доказу його намагань приймати участь у вихованні та забезпеченні спільних дітей з позивачкою, тобто не спростував факт його самоусунення від їх виховання та матеріального утримання.

Виходячи з вищевикладеного, та діючи в інтересах неповнолітніх дітей, суд першої інстанції дійшов висновку про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його синів ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Однак, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Так, підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України.

Відповідно до частини 1 статті 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками.

У постанові Верховного Суду від 30.05.2018 у справі №553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини 1 статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду: від 23.01.2020 в справі №755/3644/19, від 23.06.2021 в справі №953/17837/19, від 28.07.2021 в справі №554/9586/19, від 22.09.2021 в справі №640/12266/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі №643/7876/18 зазначено, що, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті споріднення з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Звернення до суду із позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаній категорії справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьком конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29.04.2020 у справі №522/10703/18, від 13.04. 2020 у справі №760/468/18, від 11.03.2020 у справі №638/16622/17, від 02.10.2019 у справі №461/7387/16-ц, від 08.05.2019 у справі №409/1865/17-ц, від 02.06.2022 у справі №754/15490/18. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

На думку колегії суддів апеляційного суду, позбавлення відповідача батьківських прав відносно його синів не забезпечуватиме інтересів самих дітей. Позивачка не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до синів прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків відносно дітей.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Апеляційний суд вважає, що в матеріалах справи відсутні беззаперечні докази винної поведінки відповідача, як батька, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, які б свідчили про його умисне ухилення від виховання своїх синів.

Посилання в позовній заяві на наявність у відповідача ОСОБА_2 заборгованості по сплаті аліментів, не є свідченням свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання, а тому не може бути підставою для позбавлення батьківських прав.

Така позиція викладена Верховним Судом в постанові від 02.06.2022 по справі №754/15490/18.

Апеляційним суд також враховується, що позивачка ОСОБА_1 разом з дітьми проживає за кордоном України, в Німеччині, що не заперечується сторонами, а тому ОСОБА_2 дійсно позбавлений в повній мірі виконувати свої батьківські обов`язки.

Слід звернути також увагу на п. 61 рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», згідно якого в разі якщо встановлено існування родинного зв`язку, держава має, в принципі, діяти у такий спосіб, щоб уможливлювати розвиток такого зв`язку. Здійснення заходів із роз`єднання сім`ї є втручанням надзвичайно серйозного характеру. Рішення про вжиття такого заходу має спиратися на достатньо переконливі та зважені аргументи, що враховують інтереси дитини (рішення у справі «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari & Giunta v. Italy) [ВП], заяви №39221/98 і №41963/98, п. 148, ECHR 2000-VIII).

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів, і залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Слід також зазначити, що та обставина, що на теперішній час вихованням і розвитком синів займається мати, не є безумовним підтвердженням небажання батька дітей брати участь в їх утриманні та вихованні, тобто не свідчить про свідоме, умисне нехтування батьком батьківськими обов`язками.

Доказів, які свідчили би про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку батька на краще та наявності у його діях вини, позивачка не надала, і апеляційним судом не встановлено.

За відсутності в оскаржуваному рішенні суду категоричних висновків про встановлення на підставі досліджених судом доказів обставин щодо свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність позбавлення відповідача батьківських прав, і що застосування такого крайнього заходу має на меті захист інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, не враховано актуальну практику Верховинного Суду, тому рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Окрім того, згідно підпунктів б, в пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України).

Встановлено, що ОСОБА_2 за подачу апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 1 610,40 гривень (а.с. 152).

Тому, враховуючи те, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, з позивачки ОСОБА_1 на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 610,40 грн за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Болградського районного суду Одеської області від 27 серпня 2024 року в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно його дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - скасувати, та в цій частині ухвалити постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог - Приморська районна адміністрація Одеської міської ради та Служба у справах дітей Павлівської сільської ради Болградського району Одеської області, про позбавлення батьківських прав залишити без задоволення.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір, сплачений за подачу апеляційної скарги в розмір 1 610,40 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 30 червня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда