справа № 361/8611/18 головуючий у суді І інстанції Дутчак І.М.
провадження № 22-ц/824/7063/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Дейком Єгором Анатолійовичем та за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» поданою представником - Сидоренко Юлією Анатоліївною на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку, про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 , ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (скорочено - ПАТ «ВіЕйБі Банк»), від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку, у якому просила:

визнати недійсним договір про відступлення прав вимоги №4583, укладений 20 червня 2017 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіна М.А., і ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначала, що оспорюваний договір вчинений всупереч вимогам законодавства, оскільки має ознаки договору факторингу, із укладенням договору про відступлення права вимоги за кредитним договором відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги, оскільки відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Крім того, оскільки за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року кредит було надано в іноземній валюті, відповідач ОСОБА_1 не надав жодного доказу на підтвердження його права отримання платежів за вказаним кредитним договором в іноземній валюті, зокрема, як визначено вимогами законодавства, генеральну ліцензію на здійснення ним валютних операцій.

Також посилалася на судове рішення Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року у цивільній справі №361/1489/16-ц, яким скасовано рішення суду першої інстанції від 09 грудня 2016 року у справі за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладників фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та відмовлено ПАТ «ВіЕйБі Банк» у задоволенні позову. Цим судовим рішенням встановлено, що ПАТ «ВіЕйБі Банк» втратило право вимоги за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року та договором іпотеки, укладеним у забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між Банком та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , як до основного зобов`язання, так і до додаткової вимоги, тому позивач вважає, що відповідач ОСОБА_1 за договором про відступлення прав вимоги №4583 від 20 червня 2017 року не набув будь-яких прав вимоги, оскільки таке право у Банку станом на день укладення цього договору фактично було відсутнє.

Вказувала, що оспорюваний правочин порушує її права, оскільки ОСОБА_1 , за відсутності права вимоги, що встановлено зазначеним вище судовим рішенням, здійснив реєстрацію права власності на іпотечне майно, що змусило її звертатися до суду за захистом порушених прав та рішенням суду від 27 липня 2022 року у цивільній справі №361/9404/20 її позовні вимоги задоволено, скасовано запис про проведену державну реєстрацію права власності на іпотечне майно - нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , за відповідачем ОСОБА_1 .

Позивач вважає, що у даному випадку зміст порушеного права - це незаконна реєстрація права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 на підставі договору, що має ознаки недійсності і відповідно позбавлення її законного права володіти і розпоряджатися нежитловим приміщенням, тому предметом позову є саме захист порушеного права, а не інтересу.

Також позивач ОСОБА_2 подала до суду додаткові пояснення, у яких зазначала, що їй в ході цієї справи стало відомо про істотний доказ, який дає підстави вважати, що оспорюваний договір є недійсним з підстав його невідповідності вимогам законодавства, а саме квитанції №158783 від 15 червня 2017 року на підтвердження сплати грошових коштів за придбаний ОСОБА_1 актив - право вимоги за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року. Вказувала, що реквізити, на які ОСОБА_1 сплачена сума коштів у розмірі 416 000,00 грн та вказані у цій квитанції реквізити не відповідають реквізитам зазначеним у протоколі електронних торгів №UA-EA-2017-04-18-000066-b. Даний факт є істотною обставиною щодо вирішення справи по суті, а саме недотримання умов договору про відступлення прав вимоги №4583 від 20 червня 2017 року у частині оплати за придбаний актив, як єдиної підстави дійсності цього правочину. Тобто, сторони договору на момент вчинення правочину не виконали дій, які спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені даним договором, тобто ОСОБА_1 не перерахував кошти за придбаний актив на вказані реквізити, а Банк відповідно не підтвердив факт отримання сплачених коштів за проданий актив на вказані у протоколі електронних торгів реквізити.

Також, у договорі про відступлення прав вимоги №4583 від 20 червня 2017 року, що погоджено сторонами у цьому договорі, ОСОБА_1 набуває всі права нового кредитора з моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, тобто з дати, коли Банк отримав всю суму коштів за проданий актив, на вказані у протоколі електронних торгів, реквізити. Банк не підтверджує факт отримання коштів на вказані у протоколі електронних торгів реквізити і відповідно вона (позивач) позбавлена можливості встановити з якого моменту вказаний договір набрав чинності та ОСОБА_1 отримав права нового кредитора, тому вважає, що оспорюваний правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним у розумінні ч. 5 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

У відзиві на позов та письмових поясненнях відповідач ОСОБА_1 заперечив проти задоволення позовних вимог. Вказав, що доводи позивача про те, що 20 червня 2017 року між ОСОБА_1 і Банком укладено договір факторингу не ґрунтуються на вимогах законодавства, будь-які ознаки договору факторингу у ньому відсутні, за цим договором відсутня плата первісного кредитора за надані йому послуги, а також обов`язок ОСОБА_1 повернути сплачені кошти, тому між сторонами виникли правовідносини за договором купівлі-продажу права вимоги, до яких застосовується положення про відступлення прав вимоги. Сторони зазначеного вище договору визначили його правову природу та встановили наміри і цілі, про що вказано ними у розділі 1 цього договору, тому доводи позивача ОСОБА_2 , що сторонами договору здійснена операція з фінансовими активами, яка підпадає під ознаки договору факторингу, є безпідставними.

Представник відповідача ПАТ «ВіЕйБі Банк» адвокат Сидоренко Ю.А. подала відзив, у якому проти задоволення позовних вимог заперечувала. Посилалася на те, що позивачем не надано жодних доказів, що свідчать про недійсність оспорюваного правочину. Вказувала, що спірний договір є договором купівлі-продажу прав вимоги (оплатним договором відступлення прав вимоги), а не договором факторингу, оскільки жодна зі сторін цього договору не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, а тому він не є договором факторингу у розумінні вимог законодавства.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року позов задоволено. Визнано недійсним договір про відступлення прав вимоги №4583, укладений 20 червня 2017 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», від імені якого діяла Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» Славкіна М.А., та ОСОБА_1 .

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Дейко Єгор Анатолійович, 20 січня 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

З позиції апелянта, суд першої інстанції не дослідив чим саме договір відступлення прав вимоги порушив права ОСОБА_2 та не прийняв до уваги, що між сторонами договору відсутні претензії стосовно виконання умов договору відступлення прав вимоги, сторони в повному обсязі виконали всі зобов`язання передбачені вище зазначеним договором.

Суд зробив хибний висновок щодо недотримання умов договору оскільки апелянтом було внесена плату за договір відступлення прав вимоги, та надано оригінал квитанції. При цьому ФГВФО також підтвердив, що на його рахунок була сплачена сума за даним договором відступлення прав вимоги та в нього відсутні будь-які підстави вважати що дана сума не була сплачена. Отже договір є реальним та дійсним.

Суд також залишив поза увагою той факт, що укладеним договором відступлення права вимог права позивача не порушено, заперечення позивача з укладеним договором зводяться до незгоди із боргом та наміром на законних підставах не виконувати взяті на себе зобов`язання, що не може бути метою захисту.

Вважає, що укладання оспорюваного правочину в період перебування ПАТ «ВіЕйБІ Банк» на ліквідації (відкликана ліцензія від 19 березня 2015 року) з ОСОБА_1 відповідало приписам цивільного законодавства, а тому вчинення такого правочину сторонами є законним.

На думку апелянта суд першої інстанції також неправильно застосував приписи ст. ст. 215-216 ЦК України, у зв`язку з чим допущено порушення ст. 204 ЦК України.

Так, сплата коштів за іншими реквізитами, ніж зазначено у договорі, не може слугувати єдиною підставою для визнання правочину недійним, оскільки фактично йдеться про неналежне виконання зобов`язань шляхом допущення помилки, що не мало на меті нанесення шкоди чи вчинення дій, що є забороненими та не призвело до будь-яких наслідків крім тих, на які очікували сторони уклавши оспорюваний договір відступлення права вимоги.

Ключовим для суду в даному випадку було встановлення фактичної поведінки сторін у рамках договору, а використання помилок договору якоюсь із сторін, та посилання на них, розцінювалось судом як суперечлива поведінка, оскільки однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.

Вказані обставини (добросовісність та поведінку сторін оскаржуваного правочину) залишені судом першої інстанції поза увагою.

Таким чином судом першої інстанції під час винесення рішення використав надмірний формалізм, що фактично призвело до негативних наслідків, що поступаються принципу розумності та добросовісності.

Також, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представниця Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який здійснює виведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» з ринку безпосередньо - адвокатка Сидоренко Юлія Анатоліївна, 26 лютого 2025 року подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апелянтка акцентувала, що у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його вкладниками/кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Розглядаючи справу суд першої інстанції не врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 відповідно до яких, спори щодо оскарження договорів купівлі-продажу, укладені за результатами реалізації майна, не є належним способом захисту, оскільки питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, або якщо на думку позивача окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно, підлягають дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливають на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.

На переконання апелянта оспорюваний договір Договір №4583 від 20 червня 2017 року за своїм змістом є договором купівлі-продажу прав вимоги (оплатним договором відступлення права вимоги), а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а тому не є договором факторингу у розумінні чинного законодавства. З урахуванням наведеного, до нього застосовуються як положення ст. ст. 632, 655, 656 ЦК України, так і ст. ст. 512-519 ЦК України.

За таких умов, для укладення оспорюваних договорів покупець не повинен в обов`язковому порядку мати статус фінансової установи та мати відповідний дозвіл (ліцензію), оскільки новий кредитор набув лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором, що узгоджується з практикою Верховного Суду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19 та ін.)

Суд першої інстанції не врахував, що на момент укладення оспорюваних договорів про відступлення права вимоги, права та інтереси позивача не були жодним чином порушені, в позовній заяві міститься абстрактне обґрунтування, що банком, нібито, «порушено майнові інтереси позивача», однак, не зазначено яким чином, в чому полягає таке порушення, відсутнє послання на докази, що можуть його підтвердити.

Позивач (боржник) не позбавлена права висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора на підставі статті 518 ЦК України. Як уже зазначалося вище, укладення відповідачами Договору відступлення не створює для позивача обов`язку сплатити борг у вказаному в договорі розмірі за наявності у нього обґрунтованих заперечень проти відповідної вимоги.

Враховуючи, що права та інтереси позивача не можуть бути порушені укладенням між відповідачами договору відступлення, адже він не створює для останнього обов`язку сплатити борг, в порушення норм матеріального та процесуального законодавства України, районним судом не враховано правові висновки Верховного Суду, які підлягали обов`язковому застосуванню, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Дейком Єгором Анатолійовичем на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку, про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги, та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

18 лютого 2025 року ОСОБА_2 подала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» поданою представником - Сидоренко Юлією Анатоліївною на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку, про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги, та надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

24 березня 2025 року ОСОБА_2 подала відзив, у якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги на апеляційну скаргу ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Дейко Єгор Анатолійович доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити. Вказав, що місцевий суд в оскаржуваному рішенні фактично вийшов за межі позовних вимог, визначивши валюту, у якій має виконуватися зобов`язання.

У судовому засіданні представниця Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який здійснює виведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» з ринку безпосередньо - адвокатка Сидоренко Юлія Анатоліївна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 заперечила проти доводів апеляційних скарг ОСОБА_1 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» з підстав, викладених у відзивах на апеляційні скарги.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційні скарги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 03 квітня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» (правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк») і ОСОБА_2 укладено кредитний договір №320, за умовами якого Банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 50000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних та встановленої щомісячної плати за обслуговування кредиту у розмірі 176 грн. 75 коп., що становить 0,07 % річних від суми кредиту, із кінцевим терміном повернення до 03 квітня 2018 року. Погашення заборгованості здійснюється за графіком погашення кредиту та процентів.

Того ж дня для забезпечення виконання, зобов`язання за вказаним кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_3 і ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, предметом якого є нежиле приміщення, загальною площею 51,4 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

11 листопада 2010 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, яке набрало законної сили, задоволено позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» за вказаним кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року заборгованість у розмірі 431 117 грн. 21 коп., з яких: 6 018 доларів США 39 центів - прострочена заборгованість, 40 037 доларів США - строкова заборгованість, 5 782 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також 16 942 грн. 57 коп. - штраф за пропуск платежів.

Постановою Правління Національного Банку України від 20 листопада 2014 року №733 «Про віднесення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення за №123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ВіЕйБі Банк», згідно із яким з 21 листопада 2014 року запроваджено тимчасову адміністрацію, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «ВіЕйБі Банк».

Постановою Правління Національного Банку України 19 березня 2015 року №188 прийнято рішення «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20 березня 2015 року №63 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку», яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк», призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідації Банку провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Славкіну М.А. строком на один рік з 20 березня 2015 року по 19 березня 2016 року включно.

У подальшому неодноразово, на підставі п. 2 ч. 5 ст. 12, ч. 1 ст. 35, ч. 5 ст. 44, ч. 3 ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», виконавча дирекція Фонду гарантування приймала рішення про продовження строків ліквідації та повноважень ліквідатора ПАТ «ВіЕйБі Банк» (рішення від 22 лютого 2016 року №213, від 15 лютого 2018 року №474, від 18 березня 2020 року №618, від 02 квітня 2020 року №713, від 23 квітня 2020 року №850 та від 07 травня 2020 року №906).

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 03 вересня 2020 року №1627 «Про деякі питання здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження під час здійснення ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» до моменту внесення запису про державну реєстрацію припинення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вирішено здійснювати Фондом безпосередньо.

Дана інформація опублікована на сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - www.fg.gov.ua.

У березні 2016 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року в розмірі 1 105 462 грн. 16 коп., що становить нестягнену суму заборгованості за кредитним договором № 320 від 03 квітня 2008 року, з яких: заборгованість за відсотками - 38090,15 доларів США (по курсу НБУ 27,218630 на 25 лютого 2016 року), у гривневому еквіваленті складає 1036761,70 грн.; заборгованість за комісіями за обслуговування кредиту - 15380,81 грн.; штраф/пеня за несвоєчасне погашення кредиту (неустойка) (відповідно до умов п. 4.5 договору за період із 25 лютого 2015 року по 25 лютого 2016 року) - 53319,65 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки: нежиле приміщення, загальною площею 51,4 м2, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (цивільна справа №361/1489/16-ц).

09 грудня 2016 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області, ухваленим у справі №361/1489/16-ц зазначений позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» було задоволено.

28 квітня 2017 року Товарною біржою «Іннекс» проведено електронні торги з реалізації активів ПАТ «ВіЕйБі Банк», зокрема, право вимоги за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року, укладеним між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і фізичною особою.

01 червня 2017 року оформлено Протокол електронних торгів №UA-EA-2017-04-18000066-b, у якому зазначено переможця торгів ОСОБА_1 , ціна продажу зазначеного активу - 416000 грн. та зазначені реквізити для сплати коштів за придбаний актив: Отримувач: ПАТ «ВіЕйБі Банк» (ліквідація) код за , Банк отримувача: Національний банк України, код банку отримувача: 300001, н/р № НОМЕР_1 .

На виконання п. 4 даного договору про відступлення прав вимоги №4583 від 20 червня 2017 року заявник ОСОБА_1 сплатив ПАТ «ВіЕйБі Банк» грошові кошти в розмірі 416000 грн, що підтверджується квитанцією №158783.

20 червня 2017 року на підставі результатів відкритих торгів (аукціону), проведених 28 квітня 2017 року Товарною біржею «Іннекс», оформлених Протоком електронних торгів №UA-EA-2017-04-18000066-b від 01 червня 2017 року, з реалізації активів ПАТ «ВіЕйБі Банк», зокрема, права вимоги за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року, між ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_1 (Новий кредитор) укладено договір про відступлення прав вимоги №4583 за вказаним вище кредитним договором №320.

За умовами цього договору сторони погодили, що Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває право вимоги Банку до позичальника, іпотекодавця, поручителя, зазначених у Додатку №1 до цього договору. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти в сумі та у порядку, визначених цим договором (п. 1).

У п. 2 зазначеного договору вказано, що Новий кредитор не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до п. 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основним договором, включаючи право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основним договором, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій у розмірах, вказаних в додатку №1 до цього договору, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, сплати відповідної заборгованості від поручителів. Права кредитора за основним договором переходять до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги.

За змістом п. 4 договору про відступлення прав вимоги №4583 сторони домовилися, що за відступлення прав вимоги за основним договором, відповідно до цього договору Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти в сумі 416 000 грн. без ПДВ (далі - Ціна відступлення) відповідно до наступного: грошові кошти у сумі, визначеній у п. 4 цього договору в розмірі 416 000 грн. без ПДВ, повинні бути сплачені Новим кредитором Банку в строк до 29 червня 2017 року на підставі протоколу електронних торгів №UA-EA-2017-04-18000066-b з реалізації активів ПАТ «ВіЕйБі Банк» шляхом відступлення прав вимоги за кредитним договором, проведених Товарною біржею «Іннекс» від 28 квітня 2017 року, переможцем яких став Новий кредитор.

Відповідно до умов п. 5 вказаного вище договору № 4583 наявні у Банку документи, що підтверджують права вимоги до Нового кредитора, передаються Банком Новому кредитору за відповідним актом протягом 5 робочих днів з дня здійснення повного розрахунку за цим договором.

На підставі акта прийому-передачі за договором про відступлення прав вимоги №4583 від 20 червня 2017 року Новий кредитор отримав, а ПАТ «ВіЕйБі Банк» передало йому документи кредитної справи за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року.

Відповідно Додатку №1 до договору про відступлення прав вимоги №4583 «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами», зацим договором Банк відступив, а Новий кредитор набув права вимоги Банку за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року, укладеним між ВАТ «ВіЕйБі Банк» (найменування якого змінено на ПАТ «ВіЕйБі Банк») і ОСОБА_2 , із усіма додатковими угодами та додатками до нього, що є його невід`ємними частинами, включаючи права вимоги до правонаступників позичальника, спадкоємців позичальника або інших осіб, до яких перейшли обов`язки позичальника за кредитним договором (п. 1.1).

У п. 2.1 вказаного додатку №1 зазначено, що загальна сума права вимоги за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року заборгованість за основним боргом, процентами, пенями, штрафами) станом на 20 червня 2017 року складає в гривневому еквіваленті 2 639 997 грн. 87 коп. та складається: із заборгованості за тілом кредиту та відсотками всього 98524,57 доларів США, що в перерахунку на національну грошову одиницю України (курс НБУ станом на 19 липня 2019 року 26,021900 грн. за один долар США) складає 2563796 грн. 51 коп., з них: 46055,39 доларів США - заборгованість за основним боргом, 52469,18 доларів США - заборгованість за процентами, 15683,82 грн. - заборгованість за комісією, 60517,54 грн. - штраф за несвоєчасно сплачене тіло, відсотки, комісії.

Також того ж дня, 20 червня 2017 року рішенням Апеляційного суду Київської області задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 у цивільній справі №361/1489/16-ц за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладників фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А. до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2016 року скасовано, у задоволенні позову відмовлено.

Цим судовим рішенням встановлено, що ОСОБА_2 перестала виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту з 03 квітня 2009 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом та з вимогами про дострокове повернення кредиту Банк звернувся 21 квітня 2010 року, включивши до позовних вимог як всю заборговану суму, так і майбутні платежі, посилаючись на ст. 266 ЦК України, яка передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Суд зазначив, що позивач скористався своїм правом про стягнення всієї заборгованості за вказаним кредитним договором, звернувшись до суду 21 квітня 2010 року і з набранням законної сили рішенням міськрайонного суду від 11 листопада 2010 року, позивач своєчасно не скористався своїм правом звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі п. 8.3 іпотечного договору, висновок суду про початок перебігу позовної давності з 03 квітня 2018 року з визначеної судом дати закінчення дії кредитного договору та відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог Банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог місцевий суд встановив, що оспорюваний позивачем договір відступлення прав вимоги №4583 від 20 червня 2017 року, укладений між відповідачами, не містить умов, які передбачали б передання грошових коштів новим кредитором у розпорядження кредитору за плату, тобто його умови не передбачають отримання прибутку, а тому правовідносини сторін за цим правочином не є відносинами у сфері факторингу. Вказаний договір є купівлею-продажем прав вимоги і за правовою природою є договором відступлення права вимоги, укладення якого регулюється ст. ст. 512-519 ЦК України, і суб`єктний склад на укладення яких не обмежений ні загальними, ні спеціальними нормами цивільного законодавства, тому наявності у відповідача ОСОБА_1 як нового кредитора ліцензії, необхідної для здійснення фінансових послуг факторингу, не вимагається. Крім того, ПАТ «ВіЕйБі Банк» як первісний кредитор, здійснюючи відчуження права вимоги за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року на користь ОСОБА_1 , був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, тому мав право відступлення права вимоги за кредитним договором не лише на користь фінансової установи, а й будь-якій особі, зокрема, фізичній особі, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18.

В той же час, місцевий суд вважав, що розмір суми заборгованості при відступленні права вимоги є істотною умовою договору. Так, звернувшись до суду у 2010 році з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року, ПАТ «ВіЕйБі Банк» змінив порядок, умови і строк дії цього кредитного договору та право Банку нараховувати передбачені договором проценти за цим кредитним договором припинилося, тому за відсутності належної правової підстави (яка через власні дії Банку є такою, що припинена), у Банку були відсутні підстави для нарахування будь-яких штрафних санкцій після дострокового припинення кредитного зобов`язання. У зв`язку з цим, у ПАТ «ВіЕйБі» станом на момент укладення договору про відступлення прав вимоги №4583 від 20 червня 2017 року не існувало вимоги до ОСОБА_2 у тому обсязі, який ПАТ «ВіЕйБі» відступило на користь ОСОБА_1 , обсяг прав вимоги, що були відступлені Банком на користь ОСОБА_1 , не відповідав вимогам щодо наявності та дійсності обсягу прав, що можуть передаватися первісним кредитором новому кредитору. Фактично відбулося відступлення неіснуючого обсягу права вимоги, зокрема, у частині відступлених штрафних санкцій, після набрання законної сили рішення суду від 11 листопада 2010 року, що свідчить про відсутність предмету договору, його невідповідність вимогам закону, оскільки відбулося відступлення неіснуючого права вимоги.

Також, оскільки відповідач ОСОБА_1 набув право вимоги за договором банківського кредиту в іноземній валюті (ст. 1054 ЦК України), то як новий кредитодавець, повинен мати дозвіл (ліцензію) на надання фінансових послуг з кредитування. Відсутність у відповідача ОСОБА_1 ліцензії на право здійснення операцій з валютними цінностями фактично змінює обсяг прав позивача ОСОБА_2 , позбавляючи останню права, а за кредитним договором - обов`язку, здійснювати сплату коштів за кредитним договором у валюті кредитного договору (доларах США), змінивши без згоди споживача валюту платежу. Враховуючи, що ОСОБА_1 не отримував будь-яких ліцензій Національного банку України, суд вважав, що той і не мав права здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема, придбавати право вимоги за кредитним договором та отримувати платежі за цим договором, у якому валютою зобов`язання визначена іноземна валюта.

За сукупності вказаних обставин, суд першої інстанції установив, що укладений 20 червня 2017 року між відповідачами ПАТ «ВіЕйБі Банк» і ОСОБА_1 договір відступлення прав вимоги №4583 вчинений з порушенням норм законодавства, порушенням прав і законних інтересів ОСОБА_2 , а тому визнав його недійсним.

Колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з нижченаведених мотивів.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частини 1 статті 202 цього Кодексу правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

В частині 1 статті 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).

Позивачем у даній справі оскаржується укладений між відповідачами Договір про відступлення прав вимоги №4583 від 20 червня 2017 року.

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент його вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. ст. 513, 514, 516 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Погоджуючись із доводами ОСОБА_2 , місцевий суд однією із підстав недійсності осорюваного правочину помилково вважав відсутність права вимоги до ОСОБА_2 у тому обсязі, який ПАТ «ВіЕйБі» відступило на користь ОСОБА_1 , оскільки обсяг відступлених прав вимоги не відповідав вимогам щодо наявності та дійсності обсягу прав, зокрема, у частині відступлених штрафних санкцій, після набрання законної сили рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2010 року у справі №2-2600/10, та свідчить про відсутність предмету договору, його невідповідність вимогам закону, оскільки відбулося відступлення неіснуючого права вимоги.

Однак, чинним законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, з розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором, не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за таким договором.

Установивши, що ОСОБА_2 фактично оспорює дійсність переданої грошової вимоги у контексті характеру та розміру заборгованості за кредитним договором, яка відступлена попереднім кредитором новому кредитору за цим договором, місцевий суд залишив поза свою увагою ту обставину, що сам по собі факт укладення договору про відступлення права вимоги за кредитним договором не створює для ОСОБА_2 безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі, під час його виконання. Після отримання відповідної вимоги від нового кредитора позивач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі №914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі №924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі №924/1208/18 та від 19 лютого 2020 року у справі №639/4836/17, і підстав для відступу від них Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 травня 2024 року у справі №754/8750/19 не встановила.

Зазначаючи в рішенні, що отримання кредитних коштів відбулося в іноземні валюті і ОСОБА_2 зобов`язана повернути таку ж суму кредитних коштів в іноземній валюті, місцевий суд надавав оцінку доводам позивачки про те, що однією з підстав визнання недійсним оспорюваного договору відступлення права вимоги є відсутність у ОСОБА_1 права отримання платежів за вказаним кредитним договором в іноземній валюті, що не є виходом за межі позовних вимог.

Однак, колегія суддів також не погоджується з висновками місцевого суду щодо валюти виконання зобов`язання та у зв`язку з цим відсутності у ОСОБА_1 права отримання платежів за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки отримання кредитних коштів відбулося в іноземні валюті і позичальник зобов`язана, повернути таку ж суму кредитних коштів, тобто таку ж суму коштів в іноземній валюті.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За умовами п. 1.1 Кредитного договору №320 від 03 квітня 2008 року банк надав ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 50 000,00 дол. США.

Відповідно до п. 2.9.1 Кредитного договору, усі платежі для повернення кредиту та процентів за його користування повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим Договором.

У постанові від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Разом з тим, звернувшись 21 квітня 2010 року до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року, банк на власний розсуд змінив не лише строк кредитування за цим договором, а й валюту виконання зобов`язання.

Так, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень, заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 листопада 2010 року у справі №2-2600/10 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» по кредитному договору №320 від 03 квітня 2008 року заборгованість у сумі 431 117,21 грн, а також 1 820 грн судових витрат.

Вказаним судовим рішенням фактично припинено дію кредитного договору №320 від 03 квітня 2008 року та визначено розмір і валюту невиконаного ОСОБА_2 зобов`язання.

Крім того, відповідно до п. 2.1 Реєстру договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами, який є Додатком до оспорюваного Договору про відступлення прав вимоги №4583 від 20 червня 2017 року, загальна сума права вимоги за Кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року заборгованість за основним боргом, процентами, пенями, штрафами станом на 20 червня 2017 року складає в гривневому еквіваленті 2 639 997,87 грн. та складається з: заборгованості за тілом кредиту та відсотками всього 98 524,57 дол. США, що в перерахунку на національну грошову одиницю України становить 2 563 796,51 грн, з яких: 46 055,39 дол. США - заборгованість за основним боргом; 52 469,18 дол. США - заборгованість за процентами; 15 683,82 грн - заборгованість за комісією; 60 517,54 грн - штраф за несвоєчасно сплачене тіло, відсотки, комісії.

Тобто, відступлення права вимоги теж відбулося у національній валюті - гривні.

Таким чином, висновки суду про те, що проведення розрахунків між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 за кредитним договором №320 від 03 квітня 2008 року, у тому числі, оплата процентів, комісій, штрафних санкцій має відбуватися в іноземній валюті не відповідає фактичним обставинами справи.

Відповідно, місцевий суд безпідставно підтримав доводи ОСОБА_2 щодо обов`язку ОСОБА_1 отримати відповідну ліцензію для здійснення валютних операцій та використання іноземної валюти на території України, як засобу платежу.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та, у зв`язку з цим неправильне застосування норм матеріального права, знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, слід стягнути з ОСОБА_2 на користь апелянта судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 076,20 грн.

Також у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги ПАТ «ВіЕйБі Банк», поданої Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, який здійснює виведення ПАТ «ВіЕйБі Банк» з ринку безпосередньо, належить стягнути з ОСОБА_2 на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 845,76 грн.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Дейком Єгором Анатолійовичем - задовольнити.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» подану представником - Сидоренко Юлією Анатоліївною - задовольнити.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 19 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», від імені якого діє Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації банку, про визнання недійсним договору відступлення прав вимоги.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 076 (одна тисяча сімдесят шість гривень) 20 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Січових Стрільців, буд. 17) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 845 (вісімсот сорок п`ять гривень) 76 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07 липня 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова