Справа №403/164/23 провадження № 2-з/403/11/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 липня 2025 року с-ще Устинівкаа

Устинівський районний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Атаманової С.Ю., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Феленка Сергія Олександровича про забезпечення позову, подану під час проведення підготовчого провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій,

В С Т А Н О В И В:

В провадженні суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення з них солідарно на користь позивача суми заборгованості за договором позики №1 від 01 березня 2018 року в розмірі 515893,74 грн., 3% річних в розмірі 24561,55 грн. та інфляційних втрат за прострочення поверенння позики у розмірі 67671,11 грн..

Під час підготовчого провадження у справі представником позивача через підсистему «Електронний суд» подано заяву про забезпечення позову шляхом: 1) накладення арешту на належну відповідачу ОСОБА_4 на праві власності земельну ділянку площею 6.5964 га, кадастровий номер: :02:000:0429, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського товариства, яка розташована на території Степанівської сільської ради Устинівського району Кіровоградської області; 2) накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунках в банківських установах і належать або підлягають сплаті ОСОБА_3 у розмірі суми позовних вимог 608126,40 грн.; 3) накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунках в банківських установах і належать або підлягають сплаті ОСОБА_4 у розмірі суми позовних вимог 608126,40 грн..

Застосування вказаних заходів забезпечення позову (п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України)обгрунтовується представником позивача тим, що починаючи з 01 листопада 2018 року відповідачі ухиляються від виконання взятих на себе грошових зобовязань, що свідчить про недобросовісність їхньої поведінки та вказує на те, що невжиття таких заходів може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду у разі задоволення вимог позивача, що призведе до порушення його прав.

Відповідно до положень ч.1 ст.153 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» (далі - Постанови від 22 грудня 2006 року №9) заява представника позивача про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

При вирішенні питання про наявність підстав для забезпечення позову та його виду суд приходить до наступного висновку.

Згідно з ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або законних інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Згідно з правовим висновком, викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17, конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обгрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими повязується застосування певного виду забезпечення позову (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі №320/3560/18).

Крім того, звертаючись з відповідною заявою про забезпечення позову, позивач серед іншого, повинен обґрунтувати наявність звязку між конкретним заходом забезпечення і предметом позовної вимоги; взаємоповязаність заходу забезпечення з обставиною утруднення виконання чи невиконання рішення суду, а саме, що обраний спосіб забезпечення спроможний запобігти відповідним утрудненням; імовірність утруднення виконання рішення або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів - саме з урахуванням предмета позову і неможливість виконання позовних вимог у випадку їх задоволення, тощо. Обовязок доказування наявності таких обставин покладається на заявника (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2020 року у справі №91016505/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 зазначено, що при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з предявленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі №567/459/23 заначено, що від заявника вимагається вказати вид (захід) забезпечення позову, визначений статтею 150 ЦПК України, та обґрунтувати необхідність вжиття саме такого заходу забезпечення позову. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими повязується застосування певного виду забезпечення позову.

Відповідно до розяснень п.4 Постанови від 22 грудня 2006 року №9 суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; зясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки заявника, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Як вбачається з матеріалів справи, до предмета позову входить матеріально-правова вимога про стягнення з відповідачів солідарно на користь позивача грошових коштів в загальному розмірі 608126,40 грн..

Одночасно з цим зазначена сума грошових коштів є також і предметом спору, як матеріально-правовий обєкт, з приводу якого між позивачем та відповідачами виникли спірні правовідносини.

За вказаних обставин судом встановлено, що між сторонами по справі дійсно існує спір щодо виконання відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як позичальником та поручителем, на користь позивача ОСОБА_1 зобовязань за договором позики від 01 березня 2018 року.

За змістом ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власники земельних ділянок мають право продавати або іншим чином відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину, довірчу власність (п.«а» ч.1 ст.90 ЗК України).

Відповідно до п.п.1, 2 та 4 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають: право власності на нерухоме майно, речові права на нерухоме майно, похідні від права власності, а також обтяження речових прав на нерухоме майно, до яких належить арешт.

Як вбачається з наявної в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно інформації, відповідачу ОСОБА_4 на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером: :02:000:0429, площею 6.5964, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

З огляду на викладене, відповідач ОСОБА_4 , як власник земельної ділянки не обмежений у праві здійснити її відчуження у передбаченому законом порядку.

Вказана обставина обумовлює існування достатньо обгрунтованого припущення, що невжиття передбаченого п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України заходу забезпечення позову - накладення арешту на вказану земельну ділянку може, з урахуванням ціни позову, унеможливити виконання майбутнього рішення суду (у разі задоволення позову) у порядку звернення стягнення на належний відповідачу ОСОБА_4 , як солідарному боржнику, об`єкт нерухомого майна, та, як наслідок ускладнити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача.

Згідно з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі №504/3408/22, арешт майна (земельної ділянки), як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

За своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже, накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам (правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 17 червня 2022 року у справі №908/2382/21.

З огляду на викладене, судом при вирішенні заяви про забезпечення позову враховується, що визначений представником позивача вид забезпечення позову - накладення арешту на належну ОСОБА_4 земельну ділянку є співмірним із предявленою до відповідачів позовною вимогою, оскільки такий захід: 1) має тимчасовий характер; 2) не призведе до невиправданого обмеження прав відповідача ОСОБА_4 , як власника майна, оскільки має наслідком обмеження права розпорядження належною йому земельною ділянкою без заборони володіти та користуватися нею; 3) не має наслідком фактичного вирішення спору по суті.

Таким чином, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для застосування зазначеного представником позивача виду забезпечення позову - накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :02:000:0429 площею 6.5964 га з цільовим призначенням: для ведення особистого селянського господарства, як такого, що забезпечить збалансованість інтересів сторін під час вирішення спору.

Разом з тим, суд не погоджується з доводами представника позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунках в банківських установах і належать або підлягають сплаті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі суми позовних вимог 608126,40 грн. стосовно кожного з них, з огляду на наступне.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного суду від 25 вересня 2019 року у справі №320/3560/18, за змістом п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України суд вправі накласти арешт на кошти, які обліковуються на рахунках у банківських або в інших кредитно-фінансових установах, у межах розміру сум позовних вимог та можливих судових витрат. Разом з тим, відомості про наявність рахунків, їх номери та назви відповідних установ, в яких вони відкриті, надаються суду заявником.

Зі змісту поданої до суду заяви про забезпечення позову та доданих до неї письмового доказу не вбачається наявності відкритих на імя відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_3 рахунків у банківських установах.

Крім того, відповідно до правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 квітня 2022 року у справі №756/8815/20, норма ст.68 Закону України «Про виконавче провадження» визначає кошти, що складають заробітну плату як особливий обєкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або обєктів для стягнення, видами боргових зобовязань (періодичні платежі) та сумою стягнення. Накладення арешту на кошти, що складають заробітну плату боржника після здійснення утримань із неї за виконавчими документами та понад встановлений законом розмір для відрахувань із заробітної плати, є надмірним тягарем для боржника та порушенням його прав на одержання винагороди за працю та достойні умови життя.

Отже, враховуючи законодавчі обмеження щодо накладення арешту на грошові кошти, які є заробітною платою боржника, та відсутність у поданій до суду заяві про забезпечення позову конкретизації (визначення правової природи) грошових коштів, які знаходяться на рахунках відповідачів в банківських установах та на які позивач прохає накласти арешт, суд приходить до висновку про недостатність обгрунтування представником позивача наявності фактичних обставин, підтверджених відповідними доказами, з якими повязується можливість застосування даного виду забезпечення позову.

Відповідно до правового висновку, викладеного в п.24 постанови Верховного Суду у справі №640/31850/20 від 28 липня 2022 року, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами. Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

З огляду на викладене, судом враховується, що накладення арешту як на майно відповідача ОСОБА_4 , так і на належні йому грошові кошти, а також на грошові кошти, належні відповідачу ОСОБА_3 , причому стосовно кожного з них у повній сумі спору (по 608126,40 грн.), матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог (і за рахунок майна, і за рахунок коштів), що суперечить наведеним вище вимогам закону стосовно співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами.

Таким чином, беручи до уваги предмет спору у цій справі та задоволення судом заяви про забезпечення позову в частині накладення арешту на земельну ділянку, додаткове вжиття судом заходів забезпечення позову у виді накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунках в банківських установах та належать або підлягають сплаті відповідачам, не є необхідним і співмірним позовній вимозі (предмету позову), враховуючи недоведеність представником позивача підстав для використання механізму забезпечення позову, передбаченого п.1 ч.1 ст.150 ЦПК України щодо зазначених грошових коштів.

За встановлених обставин суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну відповідачу ОСОБА_4 земельну ділянку.

Підстав для обовязкового застосування зустрічного забезпечення позову, передбачених ч.3 ст.154 ЦПК України, судом не встановлено.

Керуючись ст.ст.149, 150, 153, 157, 158, 258, 260, 353 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Феленка Сергія Олександровича про забезпечення позову задоволити частково.

Забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та штрафних санкцій шляхом накладення арешту на земельну ділянку з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 6.5964 га з кадастровим номером: :02:000:0429, яка належить на праві власності ОСОБА_4 .

В задоволенні заяви представника позивача в частині накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунках в банківських установах і належать або підлягають сплаті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі суми позовних вимог 608126,40 грн. стосовно кожного з них - відмовити.

На виконання вимог ч.1 ст.157 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» суд зазначає найменування сторін:

позивач (особа, на користь якої постановлена ухвала): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» ухвала може бути пред`явлена до примусового виконання протягом трьох років.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (складення) апеляційної скарги.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому даної ухвали суду.

Повна ухвала складена 04 липня 2025 року.

Суддя С.Ю.Атаманова