Справа № 466/9407/24
Провадження № 2/466/1734/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

секретаря Якубів І.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Гук о.О.в

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові, в режимі відео конференції з представником позивача, в порядку загального провадження цивільну справу за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків в порядку регресу, -

встановив:

17.09.2024 фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , місце знаходження за адресою: АДРЕСА_1 , пред`явив в суд позовну заяву до ОСОБА_3 , який проживає за адресою АДРЕСА_2 , про відшкодування збитків, в якому просить стягнути з відповідача на користь Позивача ФОП ОСОБА_2 завданні збитки у розмірі: 15707,60 ; витрати по сплаченому судовому зборі в розмірі: 1211,20грн, а також витрати на правову допомогу в розмірі 16352,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між ПАТ «СК «ВУСО» та ТОВ «Транспортні системи» було укладено Договір добровільного страхування №-14-01/37 від 01.11.2022 року (договір Каско), за яким страховик зобов`язується відшкодувати шкоду заподіяну транспортному засобу та причепа.

05.07.2023 року приблизно о 11 год.00 хв. ОСОБА_3 на автомобільній дорозі Київ-Чоп 774км в Мукачівському районі Закарпатської області керуючи автомобілем марки «Toyota camry» д.н.з. НОМЕР_1 був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував за її змінами, здійснив зіткнення з автомобілем марки «Renault T460» д.н.з. НОМЕР_2 з причіпом д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 , що рухався по головній дорозі, внаслідок чого автомобілі зазнали механічних пошкоджень з матеріальними збитками, порушивши вимоги п. 2,3-Б, 16.11 Правил дорожнього руху, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП.

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 01.08.2023 відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На підставі страхового акту №2304712-1 за Договором страхування №-14-01/37 від 01.11.2022 року ПрАТ «СК «ВУСО» було зроблено розрахунок страхового відшкодування та здійснено виплату страхового відшкодування на корись потерпілого, у розмірі 31 536,60гривень, що підтверджується платіжною інструкцією в національній валюті від 25.07.2023 №32570.

Загальний розмір фактично понесених витрат ПрАТ «СК «ВУСО» склав: 31 536,60 гривень.

Цивільно-правова відповідальність Відповідача, як водія транспортного засобу «Toyota camry» д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована за Полісом ЕР Уз 21155554 в ПАТ "СК "УСГ", відповідно до якого встановлена франшиза в розмірі 2000.00грн, то керуючись ст.ст. 6, 9, 22, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортів», ст. 993, ч.1 ст. 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України «Про страхування», ПрАТ «СК «ВУСО» звернулося до ПАТ "СК "УСГ' з вимогою про відшкодування збитків.

ПАТ "СК "УСГ" здійснило виплату страхового відшкодування на користь ПрАТ «СК «ВУСО» в межах ліміту передбаченого полісом ЕР № 21403535- згідно умов полісу страхування цивільно-правової відповідальності в розмірі 15829,00 грн.

Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням ПАТ "СК "УСГ" склала: 15707,60 гривень, (франшиза - 2000,00 грн. - фізичний знос деталей 13707,60 грн. = 15707,60 грн.)

15.04.2024 року, між ПрАТ «СК «ВУСО» (Первісний кредитор) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено Договір №15/04/2024 про відступлення права вимоги, відповідно до якого Первісний кредитор відступає (передає), а Новий кредитор (Позивач) отримує право вимоги відшкодування у порядку регресу збитків завданих Первісному кредитору по договорам страхування, перелік яких наведений у Додатку №1 до Договору.

Таким чином, до Позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з Відповідача вищевказаної суми боргу.

На підставі викладеного, просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова Свірідової В.В. від 18.09.2024 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін(а.с.55).

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17.01.2024 задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків. (а.с.65-67).

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 06.03.2025 скасовано заочне рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 січня 2024року по цивільній справі №466/9407/24 та здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи за позовною заявою фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням (а.с.120).

Представник відповідача адвокат Гук О.О. 18.03.2025 надала суду відзив на позовну заяву, у якій просила відмовити у задоволені позову, у зв`язку з необґрунтованістю позовних вимог.

В обґрунтуваннях відзиву зазначила, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПАТ «СК «УСГ», яка і зобов`язана відшкодувати завдану шкоду з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, тоді як відповідач повинен сплатити лише різницю між завданою шкодою і виплаченим страховим відшкодуванням, яке зменшується на визначений коефіцієнт фізичного зносу. Вважає, що позивач не виконав свого обв`язку довести розмір завданої шкоди, оскільки не підтвердив належними і допустимими доказами, що коефіцієнт фізичного зносу автомобіля потерпілого становить 70 відсотків, а це, в свою чергу, має вирішальне значення для визначення розміру різниці, яку має сплатити відповідач. Що стосується франшизи то відповідач добровільно відшкодував її позивачу під час розгляду цієї справи.

На підставі наведеного вище, представник відповідача просила суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У відповіді на відзив представник позивача навів аргументи, аналогічні мотивам позову, наголошуючи при цьому що коефіцієнт фізичного зносу розрахований страховою компанією відповідача.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 15.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.178).

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, пославшись на позовні вимоги, та відповідь на відзив.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову з підстав, викладених у відзиві. Просить відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін,з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 05.07.2023 року приблизно о 11 год.00 хв. ОСОБА_3 на автомобільній дорозі Київ-Чоп 774км в Мукачівському районі Закарпатської області керуючи автомобілем марки «Toyota camry» д.н.з. НОМЕР_1 був неуважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував за її змінами, здійснив зіткнення з автомобілем марки «Renault T460» д.н.з. НОМЕР_2 з причіпом д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_4 , що рухався по головній дорозі.

Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортному засобу «Renault T460» д.н.з. НОМЕР_2 , причіпу д.н.з. НОМЕР_3 було завдано механічних пошкоджень, а власнику вказаного автомобіля - матеріального збитку.

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 01.03.2023 року, відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до генерального договору добровільного страхування наземного транспорту, а також страхового сертифікату № 37 (а.с.14-20), майнові інтереси потерпілого були застраховані у ПрАТ «СК «ВУСО».

Згідно страхового акту № 2304712-1 від 25.07.2023 (а.с.39), розмір шкоди, яка завдана потерпілому з вини відповідача становить 31 536,60 грн. і страхова компанія потерпілого відшкодувала її в повному обсязі, що стверджується платіжною інструкцією від 25.07.2023 (а.с.40).

Між ПАТ «СК «УСГ» та ОСОБА_3 було укладено Поліс № 214035354 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. За умовами цього договору розмір франшизи становить 2000 грн.

У відповідності до умов вказаного Полісу страхування ПрАТ «СК» УСГ» взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Toyota camry» д.н.з. НОМЕР_1 сплатити страхове відшкодування за шкоду заподіяну третім особам.

Розглянувши відповідну претензію страхова компанія відповідача листом від 23.11.2023 (а.с.45) повідомила ПрАТ «СК «ВУСО», що з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, який складає 70 %, розмір стразового відшкодування становить 17 829 грн., і за виключенням франшизи до виплати підлягає 15 829 грн.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01.07.2004, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно платіжної інструкції від 22.10.2024 (а.с.76), відповідач добровільно сплатив на користь позивача франшизу в розмірі 2000 грн.

Отже ця частина позовних вимог не підлягає задоволенню, оскільки обов`язок відповідача з виплати франшизи припинився у зв`язку з його добровільним виконанням.

Відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

Сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частиною другою статті 1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У відповідності до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з абзацом першим пункту 22.1 статті 22 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 755/18006/15-ц вказано, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

В свою чергу, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03.10.2018 року у справі № 760/15471/15-ц).

Також у справі № 201/16373/16-ц (постанова від 22.02.2022 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

Основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Верховний Суд України у постанові від 02.12.2015 у справі № 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Спір в межах даної справи стосується стягнення з відповідача різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням.

Стягнення цієї різниці з винуватця ДТП є правильним та відповідає згаданим вище висновкам Верховного Суду України.

Вказаного сторона відповідача по суті не оспорює, заперечуючи основним чином доведеність розміру цієї різниці, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Аналізуючи доводи позовної заяви в цій частині та відповідні заперечення представника відповідача суд враховує таке.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

За загальними правилами, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Фактичною підставою для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Зазначені підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачене законом. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В зазначеній нормі міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов`язкову підставу деліктної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність).

У пункті 2 постанови Пленум Верховного Суду України від 29.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» судам роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та її розмір.

Подібний правовий висновок також міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 03.12.2014 року у справі № 6-183цс14 та постановах Верховного Суду: від 11.12.2018 року у справі № 759/4781/16-ц, від 11.09.2019 року у справі № 203/2378/14-ц та від 29.08.2019 року у справі № 638/20603/16.

Іншими словами, на позивача покладається обов`язок довести факт завдання йому майнової шкоди діями чи бездіяльністю відповідача та її розмір, а на відповідача, в разі його не згоди, покладається обов`язок довести, що шкоду завдано не з його вини.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Під час розгляду справи № 760/6034/16-ц (постанова від 15.02.2023) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

Всебічність та повнота, зокрема, передбачають з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності у будь-якого доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.

Крім того, Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.

У справі яка розглядається розмір завданої шкоди позивач обґрунтовує виключно рахунком-фактурою, що суд вважає недостатнім доказом, оскільки такий не містить інформації про вид та характер пошкоджень і, що найголовніше, не містить інформації про те, яким був ступінь зношеності пошкоджених в ДТП деталей, які були замінені на нові, адже фактично позивач просить стягнути з відповідача різницю між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням.

Визначення поняття «фізичний знос» наведено в Методиці товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (надалі Методика). Згідно з п.1.6. Методики під поняттям фізичний знос КТЗ (його складників) розуміють втрату вартості КТЗ (його складників), яка зумовлена частковою або повною втратою первісних технічних та технологічних якостей КТЗ (його складників) порівняно з вартістю нового подібного КТЗ (його складників).

Згідно п. 3.9 Методики, фізичний знос може розраховуватись у вигляді коефіцієнта фізичного зносу складників залежно від технічного стану КТЗ, який відображає взаємозв`язок умов експлуатації і технічного стану КТЗ з вартістю його складників.

Фізичний знос може також визначатись шляхом урахування погіршення технічного стану КТЗ унаслідок отриманих і усунених пошкоджень залежно від вартості їх усунення.

Тобто, фізичний знос може розраховуватись як по відношенню до транспортного засобу загалом так і до його складників.

Згідно п. 7.21 Методики, вартість технічно справних складників визначається відповідно до вимог пункту 7.36 та підпунктів 8.5.10-8.5.12 пункту 8.5 цієї Методики з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу та з відніманням вартості робіт з їх демонтажу, діагностування, дефектування, витрат, пов`язаних з їх продажем у регіоні (складські, транспортні, торговельні витрати та інше), суми податків, зборів, інших обов`язкових платежів та прибутку, що очікується від реалізації складників на вторинному ринку. Зазначені витрати, окрім вартості робіт з демонтажу, діагностування, дефектування складників, мають бути задані як вихідні дані замовника оцінки або визначені залученими до оцінки фахівцями у галузі економіки.

Пункт 7.36 Методики говорить, що ринкова вартість окремої складової частини враховує її комплектність і фактичний технічний стан, умови, у яких вона експлуатувалася (зберігалася), особливості кон`юнктури ринку регіону.

Крім того, цим пунктом визначено формулу, за якою визначається ринкова вартість складової частини КТЗ з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу.

Згідно п. 7.38 Методики значення коефіцієнта фізичного зносу приймається таким, що дорівнює нулю, для нових складників та складників КТЗ, строк експлуатації яких не перевищує:

5 років - для легкових КТЗ виробництва країн СНД;

7 років - для інших легкових КТЗ;

3 роки - для вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів виробництва країн СНД;

4 роки - для інших вантажних КТЗ, вантажопасажирських КТЗ, причепів, напівпричепів, спеціальних КТЗ, спеціалізованих КТЗ, автобусів;

5 років - для мототехніки.

Значення коефіцієнта фізичного зносу, який підлягає усуненню, не може перевищувати 0,7 (пункт 7.41 Методики).

Розрахунок ринкової вартості складової частини КТЗ з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, проводиться згідно формули, яка передбачена в п. 7.36 Методики:

Ссз = Цс * (1 - Ез),

де:

Сзс - вартість складової частини КТЗ з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, грн;

Цс - ціна нової складової частини, грн;

Ез - коефіцієнт фізичного зносу.

Таким чином, чим більший коефіцієнт фізичного зносу, тим меншою буде вартість складової частини КТЗ і, як наслідок, меншим буде страхове відшкодування, а різниця між виплаченим страховим відшкодуванням та завданою шкодою, яка підлягає стягненню з винуватця ДТП, навпаки, буде більшою. Саме від коефіцієнта фізичного зносу залежить розмір різниці, яка підлягає стягненню з винуватця ДТП.

Як вбачається з відповіді ПАТ «СК «УСГ», відмовляючи позивачу у виплаті страхового відшкодування в повному обсязі остання застосували максимальний коефіцієнт фізичного зносу 70 % і при цьому, взагалі не наведено мотивів, чому саме такий коефіцієнт фізичного зносу застосовується до автомобіля потерпілого.

Ніщо не свідчить про те, що страхова компанія відповідача, якій позивач первинно пред`явив вимогу, якимось чином досліджувала та вираховувала ступінь зношеності деталей, тривалість їх експлуатації. Також, ніщо не свідчить про те, страхова компанія відповідача при розрахунку коефіцієнта фізичного зносу відняла вартість робіт з демонтажу деталей, діагностування, дефектування та інших витрат, передбачених у п. 7.21 Методики, адже коефіцієнт фізичного зносу застосовується лише до складових частин автомобіля.

З відповіді страхової компанії відповідача вбачається лише посилання на п. 7.38 Методики і без надання жодних обґрунтувань, чому коефіцієнт фізичного зносу становить 70 %, тобто є максимальним, хоча зі змісту цього пункту взагалі не випливає, як може бути обчислено максимальний коефіцієнт фізичного зносу.

Суд також не може не звернути увагу, що у страховика відповідача наявний безпосередній інтерес у визначенні найбільшого значення коефіцієнта фізичного зносу, оскільки від цього пропорційно зменшується розмір його відповідальності.

Більше того, за змістом п. 16.12, пп. 16.2.1, 16.2.2 генерального договору добровільного страхування наземного транспорту (а.с.14-20), розрахунок суми страхового відшкодування щодо конкретного застрахованого ТЗ проводиться страховиком без урахування амортизаційного зносу або з урахуванням амортизаційного зносу, про що є відповідна вказівка в п. 5.1 Сертифікату.

Згідно п. 5.1 Страхового Сертифікату № 37 до генерального договору добровільного страхування наземного транспорту, страхове відшкодування визначається «з урахуванням амортизаційного зносу запчастин, деталей, матеріалів».

Тобто позивач при визначенні суми страхового відшкодування в розмірі 31 536,60 грн вже врахував до цієї суми коефіцієнт фізичного зносу, а страхова компанія відповідача, при вирішенні відповідної претензії позивача, нарахувала цей коефіцієнт повторно, на що позивач взагалі ніяк не відреагував.

В подальшому ж пасивна поведінка позивача, який жодним чином не намагався з`ясувати, з яких підстав страхова компанія відповідача застосувала найбільший коефіцієнт фізичного зносу, створила ситуацію, при якій саме на страхувальника перекладено тягар відповідальності за завдану шкоду, хоча, як уже зазначалось вище, основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, і при пред`явленні до нього відповідної претензії коефіцієнт фізичного зносу вже був врахований.

Незважаючи на наявність відповідних заперечень сторона позивача не надала суду жодних доказів на їх спростування або ж підтвердження того, що коефіцієнт фізичного зносу автомобіля потерпілого становить саме 70 відсотків і що страхова компанія відповідача правомірно його нарахувала, тоді як саме від цього показника залежить визначення розміру різниці, яка підлягає стягненню з винуватця ДТП.

Також стороною позивача не було подано клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи з метою вирішення питання про розмір збитків з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, при тому що цю експертизу взагалі можна було провести самостійно.

З урахуванням розподілу обов`язків доказування у вказаній категорії справ, на думку суду саме позивач повинен був надати докази для підтвердження розміру збитків з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, адже від цього безпосередньо залежить розмір різниці, яка підлягає стягненню з винуватця ДТП.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На думку суду, наведені вище обставини свідчать про недоведеність стороною позивача розміру завданої шкоди, і зокрема різниці між завданою шкодою та страхових відшкодуванням, яка підлягає стягненню з відповідача. Як наслідок, саме на позивача суд покладає ризик настання наслідків, пов`язаних з не доведенням цієї обставини та відмовляє в позові.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати в силу вимог пункту другого частини другої статті 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню.

Представник відповідача, в свою чергу, заявив про стягнення з позивача 15 605,60 грн судових витрат, з яких 15 000 грн витрати на професійну правничу допомогу, а 605,60 грн витрати за сплату судового збору за подання заяви про перегляд заочного рішення.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з відмовою в позові з позивача на користь відповідача слід стягнути 605,60 грн судового збору, сплаченого при поданні заяви про перегляд заочного рішення, що стверджується відповідною платіжною інструкцією (а.с.82).

Крім того згідно частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

За змістом частин другої, третьої статті 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до частин четвертої-шостої цієї статті, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У справі, яка розглядається правнича допомога надавалась відповідачу на підставі договору про надання професійної правничої допомоги № 31/10/24 від 31.10.2024 (а.с.131-133).

Згідно з пунктами 4.1-4.3 договору, сторони відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» узгодили фіксований розмір гонорару Адвоката за виконання ним зобов`язань, передбачених цим договором 15 000 грн за супровід справи в суді першої інстанції (включаючи подання усіх заяв по суті справи та з процесуальних питань, а також за участь в судовому засіданні, якщо таке проводитиметься), 15 000 грн за супровід справи в суді апеляційної інстанції (включаючи подання усіх заяв по суті справи та з процесуальних питань, а також за участь в судовому засіданні, якщо таке проводитиметься).

Сторони погодили, що факт виконання Адвокатом своїх зобов`язань за цим договором підтверджується актами приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), який складається щоразу і який є підставою для проведення розрахунків. Участь Адвоката в судовому засіданні підтверджується протоколом судового засідання.

Клієнт зобов`язується сплатити гонорар, розрахований згідно з правилами п. 4.1 цього Договору та підтверджений актами приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг) протягом 60 календарних днів з моменту набрання законної сили кінцевим судовим рішенням у справі № 466/9407/24 незалежно від результатів вирішення справи, в тому числі у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі з підстав, ініційованих позивачем.

Заперечень проти такого розміру витрат на професійну правничу допомогу позивач не подавав.

У постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18 про те, що інформація, яка міститься в акті приймання правничої допомоги, зокрема перелік наданих послуг та фіксований розмір гонорару, не може вважатися тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат часу по кожному з видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, чи були вони фактично понесені, та оцінювати їх необхідність.

Щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.

Саме лише не зазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у разі домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).

Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися із суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.

Крім того, у своїх висновках Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Також, Верховний Суд під час розгляду справи № 761/34282/18 (постанова від 16.06.2021 року) вказав, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Застосовуючи згадану вище практику Верховного Суду, суд вважає, що у межах цієї справи критерій реальності адвокатських послуг та критерій розумності їхнього розміру не дотримані в повній мірі. Справа не є складною, а ціна позову незначною. Суду не було надано акту приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), але тим не менше процесуальні документи підписані та підготовлені саме представником відповідача, яка також брала участь в судових засіданнях і що за умовами договору не потребує складення відповідного акту-приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг). Тому, такі витрати слід зменшити до суми 5 000 грн., що відповідатиме принципам розумності, співмірності та обґрунтованості.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 223, 247, 259, 263- 265, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

в задоволені позовної заяви фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування збитків - відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаченому судовому зборі в розмірі: 605,60 (шістсот п`ять грн. 60 коп.).

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 (п`ять тисяч грн. 00 коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач: ФОП ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_4 ), місце знаходження за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (ІПН НОМЕР_5 ), АДРЕСА_2 .

Суддя В. В. Свірідова