ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря: Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2025 року (повний текст складено 13 березня 2025 року у м. Дніпро) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу в порядку солідарного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним вище позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 30.11.2022 року рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у справі №201/10425/20, та додатковим рішенням від 19.12.2022 року у цій же справі, позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості проданого автомобіля AKURA MDX, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , та витрат на правову допомогу, було задоволено. 07 червня 2023 року постановою Дніпровського апеляційного суду зазначені судові рішення залишено без змін.

Загальна сума стягування по 4-х виконавчих провадженнях з урахуванням виконавчих стягувань за цими судовими рішеннями складає 554 359,31 грн., та половину цієї суми у розмірі 277 179,65 грн. позивач вважає необхідним стягнути з відповідачки, оскільки зазначений автомобіль був єдиним автомобілем в сім`ї, продаж його була зроблена в інтересах сім`ї, а грошові кошти було отримано під час перебування в шлюбі та в подальшому було використано в інтересах сім`ї, оскільки поміж іншого, під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було придбано автомобіль «Nissan Місга» 2004 року випуску кузов НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , право власності на який було зареєстровано на ОСОБА_2 , та цей автомобіль перебуває у її власності з 02.10.2018 року по теперішній час.

Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 1/2 частину боргу в порядку солідарного стягнення в розмірі 277 179,65 грн., яка складається з: 1/2 частину боргу від 479736,56 грн., що дорівнює 239 868 грн. 28 коп.; 1/2 частину судових витрат по оплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. та 3956,57 грн., що дорівнює відповідно 420 грн. 40 коп. та 1978 грн. 28 коп.; 1/2 частину відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу від 18200 грн., що дорівнює 9100 грн.; 1/2 частину виконавчого збору/основної винагороди, витрат виконавчого провадження, від 51625,38 грн., що дорівнює 25812,69 грн.;

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду від 06.03.2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. З посиланням на доводи, аналогічні доводам позовної заяви, зазначає, що спірний автомобіль матері відповідачки було продано на підставі її доручення, за який позивач має сплатити кошти власнику транспортного засобу відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2022 року у справі № 201/10425/20. Правочин вчинено під час шлюбу позивача із відповідачкою, а отже майно у вигляді грошових коштів має статус спільного майна подружжя. Боргове зобов`язання у позивача виникло 30.11.2022 року у зв`язку із прийняттям Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська рішення у справі № 201/10425/20

При цьому зазначає, що відповідачем не доведено факт використання грошових коштів від продажу транспортного засобу не в інтересах сім`ї, а особистих цілях позивача. Звертає увагу, що саме на позивача покладено обов`язок спростування презумпції права спільної сумісної власності подружжя. Також звертає увагу, що різниця між вартістю транспортного засобу та сумою, визначеною борговою розпискою була витрачена на потреби сім`ї, оскільки фактично борг у позивача виник через недостатність коштів на оплату та купівлю нового транспортного засобу, який був оформлений на матір відповідачки. Крім того договір позики та договір купівлі-продажу автомобіля укладався в один і той самий день та укладений із продавцем автомобіля. Також звертає увагу, що відповідачка не надала доказів існування домовленості між нею і чоловіком про інші способи розпорядження грошовими коштами від продажу транспортного засобу, а отже вони використовувались за її згодою.

Вважає, що грошові кошти отримані ним у спосіб, який надає їм правовий статус спільного майна подружжя, а отже зобов`язання щодо повернення боргу є також спільним.

Відповідачем надано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначала, що цивільно-правові зобов`язання, які виникли у позивача ОСОБА_1 на підставі судових рішень у справі №201/10425/20 за позовом ОСОБА_3 щодо повернення грошових коштів, отриманих ОСОБА_1 в результаті продажу належного на праві власності ОСОБА_3 автомобіля, є особистим зобов`язанням позивача у цій справі та не стосується спільної сумісної власності подружжя. Кім того звертає увагу, що автомобіль було продано для повернення особистого боргу ОСОБА_1 , а не в інтересах сім`ї, а також зазначений автомобіль не визнавався спільною сумісною власністю подружжя.

Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчить довідки про отримання судових повісток в системі Електронний суд позивачу та на електронну пошту відповідача, а також конверт із відміткою АТ «Укрпошта» про причини не вручення ОСОБА_2 судової повістки «адресат відсутній за вказаною адресою». В судове засідання з`явилися представник ОСОБА_1 -адвокат Іванова О.М. та Нестерчук Н. О..

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.02.2009 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_4 . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28.10.2019 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24.06.2020 року, шлюб між сторонами розірвано.

02.10.2018 року під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ними було придбано автомобіль, право власності на який було зареєстровано на ім`я останньої, а саме: автомобіль «Nissan Місга» 2004 року випуску кузов НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_3 , та який перебуває у власності ОСОБА_2 з 02.10.2018 року по теперішній час (а.с.32).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2022 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації вартості проданого автомобіля задоволено. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості проданого автомобіля AKURA МDХ, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 479 736,56 грн. та судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 3 956,57 грн.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від19.12.2022 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу - 18 200 грн.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 07.06.2023 року зазначені судові рішення залишено без змін. Рішенням суду встановлено, що ОСОБА_3 17.05.2017 року видала ОСОБА_1 нотаріальну довіреність на право управління та відчуження автомобіля AKURA MDX, 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1 . 28.09.2017 року на підставі зазначеної довіреності ОСОБА_1 продав цей автомобіль за 479736,56 грн.і кошти позивачеві не повернув.

На виконання судових рішень відкрито виконавчі провадження.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що грошові кошти, які стягнуті з позивача за рішенням суду є спільною сумісною власністю подружжя.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам та нормам матеріального і процесуального права.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що з нього відповідно до рішення суду на користь ОСОБА_3 стягнуто грошову компенсацію вартості проданого автомобіля, яка як він вважає є спільною сумісною власністю з огляду на те, що автомобіль було продано ним під час шлюбу, а гроші використані в інтересах сім`ї.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення міститься у статті 368 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України).

Відповідно до положень ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначається за правилами статті 70 СК України.

Відповідно до частини першої статті 70СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідний правовий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Норма ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Судом першої інстанції встановлено,що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто компенсацію вартості автомобіля AKURA МDХ, який ОСОБА_1 на підставі довіреності, виданої ОСОБА_3 на його ім`я, продав третій особі.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що ОСОБА_1 не був власником автомобіля AKURA МDХ та здійснив його відчуження за довіреністю, виданою ОСОБА_3 як власника цього автомобіля, а тому кошти, отримані в результаті такого договору купівлі-продажу не є спільною сумісною власністю подружжя.

Доводи про те, що кошти, отримані від продажу автомобіля AKURA МDХ були використані в інтересах сім`ї не підтверджується матеріалами справи.

Зокрема не надано доказів того, що після продажу у вересні 2017 року автомобіля AKURA МDХ сім`єю ОСОБА_4 набувались у власність великі покупки, а купівля автомобіля «Nissan Місга» відповідачем відбулась у жовтні 2019 року, тобто аж через рік після продажу автомобіля за дорученням. Крім того у рішенні суду від 30 листопада 2022 року у справі №201/10425/25, яке

набрало законної сили, було встановлено, що ОСОБА_1 коштами за проданий автомобіль, який належав ОСОБА_3 , погасив свої особисті борги перед громадянином ОСОБА_5 ..

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Таким чином суд першої інстанції, з яким погоджує колегія суддів апеляційної інстанції, прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку із тим, що позивач, стверджуючи, що вони с колишньою дружиною повинні солідарно відповідати за зобов`язаннями, які виникли в результаті продажу автомобіля ОСОБА_3 на підставі рішення суду про стягнення компенсації вартості проданого автомобіля, не довів належними та допустимими доказами, що цей правочин був вчинений в інтересах сім`ї.

Інші наведені в апеляційних скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, то підстав для задоволення апеляційних скарг і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 277 179,65 грн., що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст.368, 369, 375, 381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 06 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 01 липня 2025 року.

Судді: