ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 536/1013/21 Номер провадження 22-ц/814/2137/25Головуючий у 1-й інстанції Баранська Ж.О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря судового засідання Грицак А.Я.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвокатки Пінчук Юлії Віталіївни, представниці ОСОБА_1 , на рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27 січня 2025 року (час ухвалення судового рішення не зазначена; дата виготовлення повного тексту рішення 06 лютого 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача,

установив:

У червні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким

визначити йому додатковий строк тривалістю у два місяці з моменту набрання рішенням суду законної сили для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Компаніївського районного нотаріального округу Кіровоградської області Скрипник О.В. на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 3, 0102 га з кадастровим номером :05:000:0062;

скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Компаніївського районного нотаріального округу Кіровоградської області Скрипник О.В. на ім`я ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0, 1798 га з кадастровим номером :06:000:0062.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на таке.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 . Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з двох земельних ділянок, що розташовані на території Ялинцівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області. За життя ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого належні йому земельні ділянки заповів ОСОБА_1 , однак йому не було відомо про вказаний заповіт. Про смерть ОСОБА_3 та про існування заповіту позивачу стало відомо лише у 2021 році. Оскільки позивач не є близькою людиною померлого та не є членом його родини, йому об`єктивно не було відомо про наявність заповіту на його користь, у зв`язку з чим ним і було пропущено встановлений законом строк для прийняття спадщини після померлого ОСОБА_3 . Коли ж позивач дізнався про наявність заповіту, відразу звернувся до приватного нотаріуса Компаніївського районного нотаріального округу Скрипнік О.В., однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено з підстав пропуску строку подання заяви про її прийняття. Окрім того, нотаріусом вже було видано свідоцтво про право на спадщину після померлого ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 .

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2022 року, залишеним без змін постановою Полтавського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року, позов ОСОБА_1 задоволений.

Постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року частково задоволена касаційна скарга ОСОБА_2 : рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 21 вересня 2022 року і постанова Полтавського апеляційного суду від 20 квітня 2023 року скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27 січня 2025 року відмовлено за недоведеністю в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі адвокатка Пінчук Ю.В., представниця ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального і матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги стверджується, що суд першої інстанції, вирішуючи спір, не взяв до уваги істотну обставину, а саме те, що нотаріус відповідно до ЗУ «Про нотаріат» зобов?язаний вчинити дії з повідомлення особи, на яку складено заповіт, про відкриття спадщини та про існування заповіту, і якщо нотаріус таких дій не вчини, то це є поважною причиною для визначення особі (спадкоємцю) додаткового строку для прийняття спадщини, що підтверджується сталою судовою практикою у спорах такої категорії.

У справі встановлено, що нотаріус, встановивши наявність заповіту на ім?я позивача, не вчинив дій для його повідомлення.

Суд першої інстанції поклався на показання свідка ОСОБА_4 , яка є дочкою відповідачки, але її показання є суперечливими, враховуючи її твердження, що вона була присутньою під час складання заповіту і бачила, як один примірник заповіту був переданий ОСОБА_1 , який також був присутній під час складання заповіту, адже ці твердження суперечать змісту заповіту, у якому відсутні відмітки про його складання у присутності свідків та про видачу одного екземпляра ОСОБА_1 .

То й факт, що позивач долучив до своєї позовної заяви, поданої у 2021 році, копію заповіту не може свідчити про те, що позивач знав про заповіт за станом на час відкриття спадщини вересень 2014 року, і упродовж шести місяців після відкриття спадщини. Судом так і не з?ясовані обставини отримання позивачем заповіту.

Укладення договору емфітевзису між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 також не підтверджує обізнаність ОСОБА_1 про складання заповіту на його ім?я.

Відзив на апеляційну скаргу судом не отримано.

Перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно державних актів на право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 178490 і серії ПЛ № 077000, виданих 30 грудня 2004 року Кременчуцькою районною державною адміністрацією, ОСОБА_3 на праві власності належали земельні ділянки площею 0, 1798 га, кадастровий номер :06:000:0062, і площею 3, 0102 га, кадастровий номер :05:000:0062, розташовані на території Ялинцівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

18 березня 2013 року ОСОБА_3 складено заповіт, який посвідчено приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г., згідно якого ОСОБА_3 заповів належні йому на праві власності земельні ділянки площею 3, 0102 га кадастровий номер :05:000:0062 та площею 0, 1798 га кадастровий номер :06:000:0062, що розташовані на території Ялинцівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області, ОСОБА_1 .

18 березня 2013 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 укладено договір про надання права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

У витягах із Державного земельного кадастру № НВ-020 та № НВ-020 про земельні ділянки, що належали на праві власності ОСОБА_3 , містяться записи про земельні сервітути щодо цих земельних ділянок, а саме договір на право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 09 вересня 2014 року виконавчим комітетом Гарманівської сільської ради Компаніївського району Кіровоградської області.

24 вересня 2020 року до приватного нотаріуса Компаніївського районного нотаріального округу Кіровоградської області Скрипнік О.В. звернулась ОСОБА_2 , як спадкоємець другої черги, із заявою про видачу на її ім`я свідоцтва про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3

13 вересня 2020 року приватним нотаріусом Компаніївського районного нотаріального округу Скрипнік О.В. видані ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , а саме на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3, 0102 га, кадастровий номер :05:000:0062., і площею 0, 1798 га, кадастровий номер :06:000:0062, розташовані на території Ялинцівської сільської ради Кременчуцького району Полтавської області

14 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Компаніївського районного нотаріального округу Кіровоградської області Скрпинік О.В. із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

22 червня 2021 року приватним нотаріусом Компаніївського районного нотаріального округу Кіровоградської області Скрипник О.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме, відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , з підстав пропуску ОСОБА_1 шестимісячного строку на прийняття спадщини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що позивач, обґрунтовуючи поважність пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, посилався на необізнаність про наявність заповіту ОСОБА_3 на його користь, а також невиконання нотаріусом при виявленні факту наявності заповіту вимог законодавства щодо повідомлення спадкоємця за заповітом про відкриття спадщини та здійснення його виклику, однак такі посилання позивача та його представника спростовуються показаннями свідка ОСОБА_4 , яка повідомила суду про досягнення домовленості родичами ОСОБА_3 , на утриманні яких останній перебував, та ОСОБА_1 , суть яких зводилась до передачі в користування останньому належних ОСОБА_3 земельних ділянок, а також складання заповіту ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Такі показання свідка ОСОБА_4 повністю узгоджуються з фактом укладення 18 березня 2013 року, тобто в день поїздки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до м.Кременчука та в день складання заповіту, також і договору емфітевзису між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 щодо належних останньому земельних ділянок.

Дослідивши надану позивачем до матеріалів позову ксерокопію заповіту ОСОБА_3 від 18 березня 2013 року, суд погодився з доводами представника відповідача про виготовлення ксерокопії саме з оригіналу заповіту, оскільки у тексті даного документу відсутні відмітки, характерні для дубліката документу, як це передбачено положеннями статті 53 Закону України «Про нотаріат».

Окрім того, при засвідченні копії заповіту, яка надана до матеріалів позову, представником позивача посвідчено відповідність даної копії оригіналу документу шляхом проставлення відповідної відмітки за власноручним підписом.

Усе зазначене вище свідчить про перебування у розпорядженні ОСОБА_1 оригіналу заповіту, що складався ОСОБА_3 на його користь, а також про його достовірну обізнаність про факт складання такого заповіту.

Щодо доводів представника позивача про невиконання нотаріусом вимог чинного законодавства про нотаріат у частині виконання обов`язку повідомити спадкоємця про відкриття спадщини, суд зазначив, що факт невиконання такого обов`язку нотаріусом сам по собі, у цьому випадку не мав наслідком пропуск позивачем встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини, а законність дій нотаріуса не є предметом судового розгляду, ця обставина може бути оцінена судом лише у взаємозв`язку та у сукупності з іншими обставинами справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На переконання апеляційного суду рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням наведених вимог закону.

Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає

у день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, у строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме.

Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі.

Згідно з пунктами 2.2 та 3.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття.

Отже, за змістом наведених нормативних актів нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, має вжити заходів із повідомлення спадкоємців про заповіт саме у межах строку для прийняття спадщини,

Верховний Суд України та Верховний Суд у своїх висновках неодноразово зазначали, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку на прийняття спадщини (див. постанова Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року (справа № 6-496цс17), постанови Верховного Суду від 12 вересня 2018 року (справа № 484/3221/17), від 10 січня 2019 року (справа № 263/1221/17), від 07 серпня 2019 року (справа № 629/1886/18), від 28 жовтня 2019 року (справа № 761/42165/17-ц), від 20 листопада 2019 року (справа № 209/1795/18), від 21 листопада 2019 року (справа № 626/2055/18), від 25 березня 2020 року (справа № 642/2539/18-ц), від 09 квітня 2020 року (справа № 648/703/17), від 15 квітня 2020 року (справа № 190/106/18), від 26 березня 2020 року (справа № 517/82/19 і № 642/2539/18-ц), від 10 червня 2020 року (справа № 640/13714/17), від 01 липня 2020 року (справа № 131/192/19), від 24 липня 2020 року (справа № 729/559/18), від 07 вересня 2020 року (справа № 389/3108/18), від 22 грудня 2021 року (справа № 703/4978/19).

У постанові ВП ВС від 26 червня 2024 року (справа № 686/5757/23) наведений висновок уточнений: «…Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про наявність підстав для відступу від загального правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, про те, що «необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини», шляхом конкретизації, зазначивши таке:

- необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права;

- втім це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини;

- спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини у встановлений строк у шість місяців, який починається

з часу відкриття спадщини;

- тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини винятково для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом (закликані до спадкування).

88.Велика Палата Верховного Суду нагадує, що вона відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній із яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 22 вересня 2022 рокуу справі № 462/5368/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 448/362/22).»

Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2023 року, скасовуючи судові рішення у цій справі, зробив висновок про те, що: «Суди не звернули уваги на вказані норми права та не перевірили всіх доводів ОСОБА_2 , викладених у відзиві на позовну заяву та в апеляціній скарзі з приводу обізнаності ОСОБА_1 про складений на його ім?я заповіт та смерть спадкодавця, зокрема, щодо укладення між позивачем та спадкодавцем договору про надання права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) спірних земельних ділянок; засвідчення представником позивача копії заповіту від 18 березня 2013 року з відміткою «з оригіналом вірно». Зазначене є також доводами касаційної скарги ОСОБА_2 »

Відповідно ч.5 ст.411 ЦПК України висновки суду касаційної інстанції, в зв?язку з якими скасовано судові рішення, є обов?язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість і достовірность кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності.

Окрім того, певні обставини мають бути доведені з урахуванням стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування певного факту з урахуванням досліджених доказів видається вірогіднішим, аніж протилежний (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 81), від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19 (пункт 9.58), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 102), Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 (пункти 41, 43)).

З огляду на предмет і підстави позову з урахуванням доводів і заперечень сторін ключовим для правильного вирішення спору є питання про обізнаність позивача щодо існування заповіту на його ім?я.

Згідно матеріалів справи до позову долучена копія заповіту від 18 березня 2013 року з відміткою «з оригіналом вірно» (т.1 а.с.8). Заповіт посвідчений нотаріусом у м.Кременчуці об 11.00; один примірник заповіту виданий на зберігання ОСОБА_3 , другий залишився на зберіганні у нотаріуса. У справі відсутні докази про те, коли і за яких обставин позивач отримав оригінал заповіту, з якого зроблена копія.

До відзиву на позов долучена копія договору про надання права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзису) спірних земельних ділянок, який укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 18 березня 2013 року у м.Кременчуці (т.1 а.с.62-66). Час підписання (укладення) договору не зазначений. Згідно умов договору ОСОБА_3 передав у користування ОСОБА_1 належні йому земельні ділянки строком на 50 років, за що отримав плату у розмірі 22 500 грн. Як слідує із відомостей Державного реєстру речових прав … (т.1 а.с.101-104), право користування земельними ділянками за укладеним договором емфітевзису зареєстроване 15 червня за ПП «Агрофірма «Недогарська», засновником якого є ОСОБА_1 .

Наведені документи без прив?язки до інших обставин, пояснень, доводів і заперечень учасників спору, підтверджують лише те, що ОСОБА_3 , який проживав у с.Трудолюбівка Кіровоградської області, 18 березня 2013 року приїхав у м.Кременчук, де склав заповіт на ім?я незнайомої йому людини ( ОСОБА_1 ), у цей же день (до складання заповіту або пізніше) уклав з цією ж незнайомою йому людиною ( ОСОБА_1 ) договір емфітевзису строком на 50 років стосовно належних йому земельних ділянок, отримавши від незнайомої йому людини ( ОСОБА_1 ) 22 500 грн, що на той час було значною сумою.

За логікою доводів позивача (його представника), останній, уклавши договір емфітевзису з людиною, яку раніше не знав ( ОСОБА_3 ), і сплативши йому кошти, «забув» про ці події на вісім років.

Така ситуація виглядає алогічною, тому показання свідка ОСОБА_4 , які, не спростовані, принаймі, не суперечать іншим обставинам, що встановлені у справі, зокрема стосовно її роботи в агрофірмі, засновником якої був на той час ОСОБА_1 , перемовин з останнім щодо умов передачі земельних ділянок у користування, видаються більш вірогідними, враховуючи відсутність у справі належних, допустимих і достовірних доказів про те, коли і за яких обставин позивач отримав оригінал заповіту на його ім?я.

Відповідно до укладеного договору емфітевзису у разі смерті власника земельної ділянки його положення зберігають чинність для його правонаступників; смерть власника земельної ділянки може бути підставою для розірвання договору (т.1 а.с.65), тому позивач як «добрий господар» з огляду на принцип добросовісності у цивільних правовідносинах мав бути обізнаним про власника земельних ділянок.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції виконав вимоги ст.89, ст.264, ст.265, ст.411 ЦПК України, дав належну оцінку встановленим фактам, які підтверджені відповідними доказами, зробив правильні по суті висновки по заявленим вимогам і у рішенні навів мотивовані оцінки аргументів сторін, а також мотиви прийняття і відхилення наданих у справу доказів.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу адвокатки Пінчук Юлії Віталіївни, представниці ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Кременчуцького районного суду Полтавської області від 27 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 07 липня 2025 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов