ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/479/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

за участю секретаря Панькевич Т.І.,

представника позивача Череватого П.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/25087/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року, ухвалене суддею Дзюбичем В.Л., дати складення повного тексту не зазначено, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулась в Тернопільський міськрайонний суд із позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що з 2011 по 2023 рік вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який було розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.07.2023. За час подружнього життя, спільними зусиллями та коштами ними було придбано спірне майно, а саме: однокімнатну квартиру, що знаходиться по АДРЕСА_1 , автомобіль «RENAULT SCENIC», 2003 року випуску, та автомобіль АЗЛК 21412, 1991 року випуску. На даний час сторони не можуть досягнути згоди щодо вартості спірного майна та порядку його поділу, у зв`язку із чим просила суд припинити право спільної сумісної власності на спірне майно, залишити вказане майно в особистій власності відповідача, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію вартості частки у спірному майні, а саме:

- однокімнатної квартири в сумі 608000 гривень;

- автомобіля «RENAULT SCENIC», 2003 року випуску, в сумі 85000 гривень;

- автомобіля АЗЛК 21412, 1991 року випуску, в сумі 15100 гривень.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13.01.2025 позовні вимоги задоволено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 :

- однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

- автомобіль «RENAULT SCENIC», 2003 року випуску, об`єм двигуна 1998 (см.куб);

- автомобіль АЗЛК 21412, 1991 року випуску, об`єм двигуна 1500 (см.куб).

Припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на вказане майно та виділено його у особисту приватну власність ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості спірного майна, а саме:

- однокімнатної квартири, що знаходиться по АДРЕСА_1 в сумі 608000 гривень;

- автомобіля «RENAULT SCENIC», 2003 року випуску, в сумі 85000 гривень;

- автомобіля АЗЛК 21412, 1991 року випуску, в сумі 15100 гривень.

Стягнуто із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 7081.00 гривень судового збору та 6058.24 гривень сплачених позивачкою за проведення судової будівельно-технічної експертизи.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішеннями, відповідач, в інтересах якого діє адвокат Крічфалушій Л.І., подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити нове про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги практично ідентичні доводам, викладеним у відзиві на позовну заяву.

Крім того зазначає, що судом першої інстанції не встановлено, що спірне майно перебуває у користуванні лише відповідача та не встановлено, що позивачка цим майном не користується.

Також вказує, що у спірній квартирі зареєстрована малолітня дитина сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а позивачка, заявляючи позовні вимоги про припинення права спільної сумісної власності на однокімнатну квартиру шляхом виділення у приватну власність відповідача даного нерухомого майна з стягненням компенсації за її частки та обґрунтовуючи можливість в подальшому продажу останнім майна або звернення на стягнення на нього державним виконавцем, розуміла та передбачала, що ОСОБА_4 та їх неповнолітній дитині ОСОБА_5 буде завдано шкоду, тому позивачкою та судом не було залучено до розгляду даної справи в якості третьої особи Управління сім`ї, молодіжної політики та захисту дітей Тернопільської міської ради.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивачки просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, оскільки вважає оскаржуване рішення суду законним та обґрунтованим, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними.

Зазначає, що згідно доводів позовної заяви та наданих стороною позивача доказів, спірна квартира має більше значення для відповідача та перебуває у його користуванні, є його житлом. Позивачка проживає за кордоном. Зазначене також свідчить про те, що запропонований позивачкою спосіб поділу спірної квартири є найбільш ефективним для вирішення спору між сторонами.

Вказує, що доводи апеляційної скарги про нібито можливе порушення прав неповнолітнього сина сторін не заслуговують на увагу, оскільки останній проживає з позивачкою, а не у спірній квартирі. Відповідач та його представник у суді першої інстанції ні усно, ні письмово не звертали увагу суду щодо можливого порушення прав неповнолітнього сина сторін при застосуванні того чи іншого способу поділу спірної квартири.

Також зазначає, що відповідач у суді першої інтонації не пропонував альтернативних способів поділу спірної квартири, а просив відмовити у задоволенні позову в цілому. Відповідач не був позбавлений права на пред`явлення іншого (зустрічного) позову з викладенням у ньому вимог щодо поділу спільного майна на його розсуд. Однак таким правом він не скористався, що свідчить про його небажання вирішити спір.

В судовому засіданні представник позивачки проти апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату час та місце розгляду справи.

У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності апелянта та його представника.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивачки, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено наступні обставини.

15.10.2011 було укладено шлюб між ОСОБА_6 , (після укладення шлюбу дружина змінила прізвище на « ОСОБА_7 ») та ОСОБА_4 , який був зареєстрований у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м.Донецьку, про що зроблено відповідний актовий запис № 804.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07.07.2023 у справі №607/7384/23 шлюб між сторонами було розірвано.

За час спільного проживання подружжя однією сім`єю сторони за спільні кошти набули наступне майно:

- однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 40.2 кв.м.,

- автомобіль марки «RENAULT SCENIC», 2003 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_4 08.02.2022;

- автомобіль марки АЗЛК 21412, 1991 року випуску, який зареєстрований за ОСОБА_4 27.05.2020.

Вказане стверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, а також інформацією Територіального сервісного центру МВС №6141 Регіонального сервісного центру ГЦС МВС в Тернопільській області (філія ГЦС МВС) №31/19/1-ч-14 від 09.11.2023.

Таким чином, вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

Після розлучення сторони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна.

Із висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №499/24-22 від 08.08.2024 вбачається наступне: «Враховуючи нормативну базу, об`ємно-планувальне та конструктивне рішення квартири АДРЕСА_2 , розмір часток співвласників (1/2 до 1/2), квартира не ділиться між співвласниками на дві окремі квартири з влаштуванням окремих входів і збереженням існуючого рівня комфорту».

Згідно висновків про вартість майна, наданих оцінювачем ТОВ «Захід-Експерт» від 15.11.2023 вартість однокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 1216000 грн; вартість автомобіля «RENAULT SCENIC», 2003 року випуску, об`єм двигуна 1998 (см.куб) становить 170000 грн; вартість автомобіля АЗЛК 21412, 1991 року випуску, об`єм двигуна 1500 (см.куб) становить 30200 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки спірні об`єкти нерухомого та рухомого майна є неподільними і сторони по справі не досягли згоди щодо їх поділу, тому вважав за необхідне залишити вказане майно в особистій власності відповідача з одночасним стягненням з останнього на користь позивачки грошової компенсації за вартість її частки у спірному майні.

Оскільки судом першої інстанції встановлено і сторонами не заперечується вартість спірного майна, а також те, що воно є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу між подружжям в рівних частинах, тому в цій частині рішення суду не переглядається.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України).Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (частина перша статті 60 СК України).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу (частина третя статті 370 ЦК України).

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України).

Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України).

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни).

Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 в справі №520/1185/16-ц).

У даній справі позивачка звернулася з позовом до суду про поділ майна подружжя, в якому просила залишити спірне майно у власності відповідача з одночасною компенсацією їй вартості її частки цього майна, оскільки сторони не можуть досягнути згоди щодо вартості спірного майна та порядку його поділу.

Заперечуючи проти позову відповідач вказував, що сума компенсації буде становити для нього надмірний тягар, а також порушуватиме його права на мирне володіння майном.

Розглядаючи дану справу, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, вірно послався на висновки Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08.02.2022, яка прийнята у справі №209/3085/20 про те, що платоспроможність не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини.

Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо.

Також хибним є доводи відповідача про те, що стягнення на користь позивачки компенсації за її частку у праві спільної сумісної власності на майно подружжя становитиме для відповідача надмірний тягар, суперечитиме принципу пропорційності та порушуватиме баланс приватних інтересів. За обставин цієї справи дисбаланс останніх виникне якраз унаслідок того, якщо суд відмовить у задоволенні позовних вимог позивачки.

Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (п.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (п.66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).

Як заявляє сам відповідач, він проживає у спірній квартирі та фактично користується нею, і отримання одноосібного права власності надасть відповідачу можливість в повній мірі використовувати дану квартиру в особистих цілях, в тому числі право на її реалізацію. Це ж стосується і спірних автомобілів, які зареєстровані також за відповідачем та якими відповідачка теж фактично не користується, оскільки не отримувала посвідчення водія, що підтверджується наявною в матеріалах справи інформацією Управління патрульної поліції в Тернопільській області від 18.12.2023 за №194аз/41/33/01-2023.

Тобто, згідно доводів позовної заяви та наданих стороною позивача доказів, спірні автомобілі та квартира мають більше значення для відповідача та перебувають у його користуванні, є його житлом. Як зазначає представник позивачки, остання проживає за кордоном, що не спростовано відповідачем. Зазначене також свідчить про те, що запропонований позивачкою спосіб поділу спірної квартири є найбільш ефективним для реального вирішення спору.

Також колегія суддів погоджується з доводами, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу про те, що відповідач є власником спірного неподільного майна, яке він придбав разом із позивачкою у шлюбі, тобто у спільну сумісну власність. Тому не є примусовим набуттям права приватної власності стягнення з одного співвласника такого майна компенсації на користь іншого співвласника, який відмовляється від своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ, щоби врегулювати конфлікт щодо користування та розпорядження нею. Більше того, суд не позбавляє відповідача його частки у праві на це спільне майно, а через рішення про стягнення з останнього відповідної компенсації збалансовує інтереси двох співвласників, які не дійшли згоди щодо долі неподільної речі. Відтак, стягнення грошової компенсації не призведе до порушення права відповідача на мирне володіння його майном (ст.1 Першого протоколу до Конвенції) (див.п.49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2025 у справі №209/3085/20).

Відповідач в суді першої інстанції не пропонував альтернативних способів поділу спірної квартири, а просив відмовити у задоволенні позову в цілому та не скористався правом на пред`явлення іншого (зустрічного) позову з викладенням у ньому вимог до відповідача (позивача) щодо поділу спільного майна на його розсуд.

Крім того, доводи відповідача в апеляційній скарзі про те, що у спірній квартирі він проживає з дитиною сторін - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на матеріалах справи.

Більше того, з наявного в матеріалах справи Акту про встановлення факту проживання від 08.01.2024, складеного головою ОСББ «Лесі Українки 8» вбачається, що в квартирі АДРЕСА_2 проживає лише відповідач ОСОБА_4 .

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

Також, колегія суддів вважає за можливе звернути увагу відповідача на те, що останній не позбавлений можливості звернутися до суду у відповідності до ст. 435 ЦПК України, якою передбачено можливість відстрочення і розстрочення виконання, зміна чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення.

У відповідності до статті 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 січня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати понесені сторонами в зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції залишити в межах, ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Головуючий

Судді