Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Годованюк Ю.Р., позивача ОСОБА_1 , представника позивача Осьмак А.В., представника відповідача Басистого В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги, -

ВСТАНОВИВ:

До Подільського районного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги, у якому просить суд стягнути з відповідача на свою користь невиплачену матеріальну допомогу за 2022 р. у розмірі 14886,00 грн. та 2023 рік - 16104,00 грн., грошової винагороди з нагоди ювілею - 9251,00 грн., грошової винагороди за сумлінну працю на залізничному транспорті, вагомий особистий внесок у його розвиток - 27753,00 грн.

Відповідач заперечує проти позову виходячи з того, що у відповідача відсутні підстави для здійснення відповідних вимог. Також, відповідач звертає увагу суду, що позивачем пропущено строк на звернення до суду визначений ст. 233 КЗпП України.

Ухвалою суду від 24.12.2023 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

29.04.2024 від відповідача надійшов відзив та клопотання про залишення позову без руху.

Ухвалою суду від 29.04.2024 позов залишено без руху.

01.05.2024 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив.

17.06.2024 о суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків.

Ухвалою суду від 11.11.2024 суд ухвалив здійснити перехід з розгляду справи з спрощеного провадження без виклику сторін в спрощене провадження з викликом сторін та призначив судове засідання.

Ухвалою суду від 23.01.2025 відстрочено позивачу сплату судового збору у розмірі, що складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, не довше ніж до ухвалення судового рішення.

28.05.2024 до суду від позивача надійшла заява про долучення квитанції про сплату судового збору.

У судове засідання 27.06.2025 прибув позивач та представники сторін.

Позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд встановив наступне.

Позивач вказує, що з 10.08.1982 року працювала у відповідача та у подальшому звільнилась з займаної посади 31.03.2023, що підтверджується трудовою книжкою позивача та наказом (розпорядженням) №443/ОС від 27.03.2023 про припинення трудового договору (контракту) (надалі за текстом - спірна наказ).

У наказі містяться наступні відомості про належні позивачу виплати:

Виплати передбачені колективним договором у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, передбаченої змінами та доповненнями до колективного договору на 2001-2005 р.р. пролонгованого на 2006-2023 р.р. п. 8.11 (41р0м25д), виплатою додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті у розмірі п`яти середньомісячних заробітків передбаченої змінами та доповненнями до колективного договору на 2001-2005 р.р. пролонгованого на 2006-2023 р.р. п. 8.11 ( 41р0м25д) та 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення, передбачені п. 3.10 змінами та доповненнями до колективного договору на 2001-2005 р.р. пролонгованого на 2006-2023 р.р. за 2022-2023 рік після отримання окремого рішення керівництва АТ "Укрзалізниця".

Позивач ознайомлена з наказом 31.03.2023, що підтверджується відповідною розпискою у спірному наказі.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідачем всупереч умов Колективного договору між адміністрацією і територіальним комітетом профспілки залізничників і транспортних будівельників України Київської дирекції залізничних перевезень на 2001 - 2005 роки, пролонгований на 2006 -2023 роки не було виплачено належні позивачу кошти, а відтак, просить їх стягнути.

За змістом ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу.

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, норма статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки: в залежності від того, яка з цих подій відбулася раніше.

Так, судом встановлено, що позивач отримала наказ 31.03.2023, в якому містилось повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, які не відносяться до заробітної плати.

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» визначає структуру заробітної плати, згідно якої основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за1 працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (за особливі чи шкідливі умови праці тощо).

З вищевикладеного вбачається, що окрім самого факту виконаної роботи, заробітна плата залежить від обставин виконання цієї роботи: об`єму виконаної роботи (згідно плану чи понад план), періоду виконання (в денний робочий час, в нічні часи, вихідні та святкові дні, терміново), часу виконання роботи (вчасно, згідно графіка, понад графік), умов виконання (шкідливі та особливі умови).

Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, і не залежить від здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Однак, оскільки до заробітної плати не відносяться матеріальна допомога, грошова винагорода з нагоди ювілею та грошова винагорода за сумлінну працю на залізничному транспорті, вагомий особистий внесок у його розвиток, а тому, до позовних вимог позивача застосовується строк визначений ст. 233 КЗпП України.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (п.1 Прикінцевих положень КЗпП України).

П.1 Постанови КМ України від 27 червня 2023 р. № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Таким чином, перебіг строку визначеного ст. 233 КЗпП України почався з 01.07.2023 та сплинув 01.10.2023 (останній день тримісячного строку).

Позивач звернулась з позовом до суду 21.12.2023, тобто, з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України строку.

Згідно з ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

Однак, позивачем не заявлено відповідне клопотання про поновлення строку на звернення до суду за захистом порушених трудових прав.

В абзаці 1 пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статті 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Указана судова практика є незмінною.

Для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обрахунку початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом «ex officio», незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Подібний правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20).

Судом встановлено, що позивач пропустила строк на звернення до суду з цим позовом та при цьому не наводить будь-яких поважних підстав щодо його пропуску.

Враховуючи вищевикладене, суд залишає позов без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати позивача покладаються на позивача у зв`язку з відмовою в позові.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 18, 133, 141, 259, 263-265, 280-282, 289, ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Українська залізниця», про стягнення невиплаченої одноразової матеріальної допомоги, - залишити без задоволення;

Повне найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 );

Відповідач: Акціонерне товариство «Українська залізниця» (03150, м. Київ, вул. Єжі Ґедройця, буд. 5, );

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч. 2 ст. 354 Цивільного процесуального кодексу України. Оскарження рішення суду не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя В.В. Гребенюк