Провадження №22-ц/824/6929/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 травня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета: Служба у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача.

На обґрунтування позову зазначав про те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 , проте відносини не склались з відповідачем через її безвідповідальне ставлення до батьківства та сім`ї загалом. Наприкінці осені 2021 року відповідач покинула позивача разом з сином та з того часу фактично ОСОБА_2 разом з сином постійно проживають у квартирі АДРЕСА_1 . Позивач самостійно, належно та у повній мірі займається вихованням сина, в тому числі дитина перебуває виключно на утриманні батька. У період спільного проживання відповідач нехтувала своїми батьківськими обов`язками, належно не турбувалась про дитину, що було однією з підстав постійних конфліктів у родині. Після того, як відповідач пішла із сім`ї, вона повністю ухилилась та самоусунулась від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина, жодним чином не виявляє батьківської турботи та уваги, не цікавиться життям та здоров`ям дитини, не піклується про його розвиток. Жодного разу не надавала кошти на утримання сина та навіть останні два роки не навідала дитину. Останній раз відповідач приходила до сина 18.04.2022 року, що б привітати його із днем народження, на жаль згадала про свято лише на наступний день, а під час того коли прийшла, то до дитини не проявила жодної любові та турботи.

Усі необхідні умови для здорового та повноцінного фізичного і духовного розвитку дитини позивач забезпечує самостійно, зі своїх власних доходів та жодної допомоги від матері дитини не отримує тривалий період.

У зв`язку з цим позивач просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, позбавити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та стягнути на користь позивача з відповідача судові витрати.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішення суду, 16.01.2025 року відповідач подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.

У зв`язку з цим апелянт просила оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.

06 березня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача та оскаржуване рішення суду залишити без змін.

07 та 10 квітня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшли клопотання про приєднання нових доказів до матеріалів справи.

У судове засідання, призначене на 01.05.2025 року з`явилися позивач та представник відповідача.

Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Судом встановлено, що батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно з довідки -характеристики, виданої директором приватного дошкільного закладу «Шкереберть» Т.І. Бучак ОСОБА_3 з 01.01.2022 року постійно відвідує дошкільний заклад у супроводі батька ОСОБА_2 , а інколи бабусі і дідуся. Мати ОСОБА_1 садочок жодного разу не відвідувала, жодної участі у вихованні сина не брала.

Згідно з характеристики, виданої менеджером ТОВ «Нова пошта» ОСОБА_4 ОСОБА_2 позитивно характеризується за місцем роботи.

Згідно з акту від 20.05.2024 року, виданого начальником ЖЕД-6 Фещин Я.В. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не зареєстрований, але проживає за адресою АДРЕСА_2 .

Згідно з висновку Служби у справах дітей та сім`ї Святошинської РДА житлово- побутові умови проживання ОСОБА_3 створені належним чином. Дитина у повному обсязі забезпечена всім необхідним для проживання, виховання та повноцінного розвитку. ОСОБА_1 неодноразово обіцяла прийти на служби для надання пояснень, проте жодного разу не з`явилась. На засідання комісії також не з`явилася, причини неявки не повідомила. Рішенням комісії рекомендовано позбавити батьківських прав ОСОБА_1 стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що ОСОБА_1 відомо нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо утримання, виховання та розвитку сина, не піклується про нього, не спілкується з ним, не проявляє щодо дитини щонайменшої батьківської турботи, не забезпечує її необхідним медичним доглядом, а тому, виходячи з інтересів дитини, відповідачку позбавив батьківських прав стосовно її сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо апеляційний суд звертає увагу, що доводи апелянта про те, що батько створює перешкоди у спілкуванні не знайшли свого підтвердження.

Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

Нас підтвердження вищевказаних норм, апелянтом не було надано до суду жодних доказів. Вказані твердження залишились голослівними.

Доводи про те, що вона зверталась до Святошинської служби у справах дітей зі скаргами про те, що їй не повертають дитину, але не отримала ніякої допомоги, також не знайшли свого підтвердження матеріалами справи, оскільки доказів такого звернення не містять.

Твердження апелянта про те, що вона жодного разу не отримувала виклику до органу опіки і не спілкувалась ні з ким із співробітників цього органу колегія суддів не може прийняти.

Як убачається з Висновку про доцільність позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_1 відносно малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 неодноразово обіцяла прийти до Служби та надати пояснення з приводу позовних вимог, але так і не з`явилася. На засідання комісії мати дитини також не з`явилася, про причину неявки не повідомила.

Крім того, у судовому засіданні в суді першої інстанції, ОСОБА_1 повідомила, що отримувала повідомлення про виклик в органи опіки, однак до органу опіки не з`являлась.

Судом також встановлено, що ОСОБА_1 не спілкується з дитиною ОСОБА_3 з 2021 року.

Також апелянт зазначала, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, коли змінити поведінку когось з батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Колегія суддів зазначає що у постанові від 06.05.2020 року у справі № 753/2025/19 Верховний Суд зазначив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох урахуванням в характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Суд першої інстанції, дослідивши в судовому засіданні докази про ухилення відповідачки від виконання обов`язків щодо утримання і виховання свого малолітнього сина ОСОБА_3 встановив її вина, яка полягає у тому, що вона, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо утримання, виховання та розвитку сина, не піклується про нього, не спілкується з ним, не проявляє щодо дитини щонайменшої батьківської турботи, не забезпечує її необхідним медичним доглядом, тому дійшов правильного висновку, виходячи з інтересів дитини, про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 стосовно її сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько