УХВАЛА

02 липня 2025 року

м. Київ

справа № 759/14792/21

провадження № 61-165св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Верховинна, 41», адвокат Вербицький Ярослав Володимирович,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року у складі судді Горбенко Н. О. та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Сушко Л. П., Музичко С. Г., Олійника В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Верховинна, 41», адвоката Вербицького Я. В. про визнання недійсними угод про надання правової допомоги та зобов`язання повернути грошові кошти, що раніше одержані на їх виконання.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Верховинна, 41», адвоката Вербицького Я. В. про визнання недійсними угод про надання правової допомоги та зобов`язання повернути грошові кошти, що раніше одержані на їх виконання залишено без задоволення.

04 липня 2024 року на електронну адресу суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, в якій він просив вирішити питання про розподіл судових витрат на відшкодування 1 033,60 грн судового збору, сплачених за апеляційні скарги.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року заяву ОСОБА_1. про ухвалення додаткового рішення у межах розгляду цивільної справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Верховинна, 41», адвоката Вербицького Я. В. про визнання недійсними угод про надання правової допомоги та зобов`язання повернути грошові кошти, що раніше одержані на їх виконання, повернуто без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року залишено без змін.

У січні 2025 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, справу передати на новий розгляд.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу з суду першої інстанції.

У лютому 2025 року матеріали цивільної справи № 759/14792/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційне провадження підлягає закриттю з таких мотивів.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку (пункт 2 частини першої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу.

Окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо залишення позову (заяви) без розгляду (пункт 16 частини першої статті 353 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2024 року у справі № 757/47946/19-ц (провадження № 14-37цс23) погодилась з висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, яка при застосуванні норм процесуального права щодо права на апеляційне оскарження ухвал суду першої інстанції послідовно сформулювала підхід, за яким ухвали підлягають апеляційному оскарженню. В основу підходу покладена ідея неодмінності дотримання конституційного права особи на судовий захист. Суть цього підходу полягає в такому:

1) ухвали, вказівка про можливість оскарження яких прямо зазначена в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), є самостійними об`єктами апеляційного оскарження;

2) заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду (частина друга статті 353 ЦПК України, статті 255 ГПК України);

3) ухвали суду, які залежно від їх змісту та стадії процесу не можуть бути оскаржені шляхом включення заперечень до рішення суду, можуть бути оскаржені окремо від рішення, якщо це зумовлено потребою судового захисту процесуальних прав та інтересів особи. Тож ухвала суду, яка не зазначена у переліку ухвал, викладеному в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), може бути оскаржена окремо від рішення суду, якщо цього вимагає забезпечення права особи на судовий захист.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду зауважила, що законодавець цілеспрямовано обмежив коло процесуальних питань, результат вирішення яких - ухвали суду - підлягають самостійному апеляційному оскарженню, з огляду на пріоритетність вирішення тих чи інших процесуальних питань. Надання учасникам судового процесу права на апеляційне оскарження всіх ухвал суду першої інстанції окремо від рішення суду незалежно від їх процесуальної суті і значення стало б передумовою для зловживання учасниками справи процесуальними правами та безпідставного затягування розгляду справи, що не відповідало б основним завданням судочинства.

На переконання Великої Палати Верховного Суду, в пункті 16 частини першої статті 353 ГПК України та пункті 14 частини першої статті 255 ГПК України йдеться про право оскаржувати в апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвалу суду першої інстанції про залишення позову (заяви) без розгляду, а не будь-якої іншої заяви чи клопотання.

З огляду на викладене, ВеликаПалатаВерховного Суду зробила висновок, що ухвали про залишення без розгляду заяв (клопотань) з процесуальних питань можуть бути оскаржені окремо від рішення суду, якщо:

це прямо передбачено у частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), наприклад, залишення без розгляду заяви про відновлення втраченого судового провадження;

ухвала суду відсутня в переліку ухвал, викладеному в частині першій статті 353 ЦПК України (статті 255 ГПК України), якщо цього вимагає забезпечення права особи на судовий захист, тобто в силу специфіки певної ухвали заперечення щодо неї не може бути включено до апеляційної скарги на рішення суду по суті спору.

Скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. У разі подання касаційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення чи постанови суду, суд повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу (частині друга статті 406 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

У справі, що переглядається:

аналіз матеріалів справи свідчить, що:

рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення;

04 липня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про ухвалення додаткового рішення, просив стягнути з відповідачів судовий збір;

ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення повернуто без розгляду на підставі частини четвертої статті 183 ЦПК України;

02 серпня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року та ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року (т. 5, а. с. 1-23, 33);

ухвалою Київського апеляційного суду від 02 вересня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року, відкрито апеляційне провадження;

ухвалою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року, відкрито апеляційне провадження;

постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2024 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року залишено без змін;

постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року залишено без змін;

колегія суддів зауважує, що: заява про ухвалення додаткового рішення, яку суд першої інстанції повернув без розгляду, є заявою з процесуальних питань; пункт 16 частини першої статті 353 ЦПК України передбачає право оскаржувати в апеляційному порядку окремо від рішення суду ухвалу суду першої інстанції про залишення позову (заяви) без розгляду, а не будь-якої іншої заяви чи клопотання, в тому числі заяви з процесуальних питань. Тому ухвала суду про повернення без розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, після її перегляду в апеляційному порядку, відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України, не може бути оскаржена окремо від рішення суду першої інстанції, яким вирішено справу по суті, після апеляційного перегляду справи;

ОСОБА_1 рішення суду першої інстанції, яким вирішено справу по суті, після апеляційного перегляду справи до суду касаційної інстанції не оскаржив.

Таким чином, касаційне провадження слід закрити, оскільки ухвала суду першої інстанції про повернення без розгляду заяви з процесуальних питань, після її перегляду в апеляційному порядку, не підлягає касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України окремо від рішення суду.

Керуючись статтями 260, 389 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Закрити касаційне провадження у справі № 759/14792/21 за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 11 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко