Справа № 296/4051/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2025 року м.Житомир

Суддя Корольовського районного суду м. Житомира Сингаївський О.П. розглянув в залі суду м. Житомира у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу № 296/4051/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:

16.04.2025 через підсистему «Електронний суд» Корольовському районном суду м. Житомира подано матеріали вказаної позовної заяви, де представник позивача адвокат Пархомчук С.В. просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором № 94536 від 26.11.2019 у розмірі 14 000,00 грн та сплачений судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

В обґрунтування позову вказано, що 26.11.2019 між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір про надання фінансового кредиту (далі договір), який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) та був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердила, що вона ознайомилася з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.

Відповідно до умов договору, ТОВ «ЗАЙМЕР» в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної відповідачем № НОМЕР_1 , надало ОСОБА_1 на 20 днів фінансовий кредит в розмірі 4000,00 грн (далі кредит) на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалася до 15.12.2019 повернути кредит та сплатити проценти за користування ним - 2 % в день або 730 % річних (1600,00 грн).

28.10.2021 між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» належні права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 28.10.2021 до договору факторингу № 01-28/10/2021, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 94536 від 26.11.2019, яка не повернула кредит, а також не виконала всі інші свої грошові зобов`язання, в зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду із позовом про стягнення заборгованості в примусовому порядку.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 16.04.2025, матеріали позовної заяви ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» передані судді Петровській М.В., яка ухвалою від 12.05.2025 заявила собі самовідвід у розгляді позову.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справ між суддями від 14.05.2025, матеріали позовної заяви ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» передані судді Сингаївському О.П., який ухвалою від 15.05.2025 прийняв позов до розгляду та відкрив провадження у справі з розглядом її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

03.06.2025 через підсистему «Електронний суд» Корольовському районному суду м. Житомира представник позивача надав заяву про розподіл судових витрат у справі, в якій просить додатково стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10 500,00 грн.

16.06.2025 ОСОБА_1 надала суду клопотання, в якому заперечує проти нарахованої суми простроченої заборгованості по процентам поза межами строку кредитування, а також, заперечує проти суми витрат позивача на професійну правничу допомогу, посилаючись на те, що позов ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за своїм змістом, обсягом доказів не є складним; справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін; зазначені адвокатом витрати є явно завищеними та явно непропорційними до предмета спору, ціни позову; відсутні підстави для стягнення процентів за кредитним договором поза межами строку кредитування, що також вказує на явну непропорційність заявлених витрат на правничу допомогу; справи цієї категорії розглядаються відповідно до сталої практики та не потребують значних затрат ресурсів на складання відповідного позову.

Враховуючи викладене та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що наявних у ній матеріалів, достатньо для її розгляду, ухвалення законного і обґрунтованого рішення та не відкладаючи розгляд справи може вирішити спір по суті

Розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини.

26.11.2019 між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 94536 про надання фінансового кредиту, який відтворений шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора (електронного підпису) та був надісланий на номер мобільного телефону відповідача.

Підписуючи Договір та Додаток № 1 до нього одноразовим ідентифікатором (номер пароля KL5851), відповідач підтвердила, що вона ознайомлена з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.

Відповідно до п. 1.1 Договору, товариство надало ОСОБА_1 фінансовий кредит на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язалася до 15.12.2019 повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом - 2 % в день або 730 % річних (1600,00 грн).

Кредит наданий клієнту в безготівковій формі у національній валюті на реквізити платіжної банківської картки, вказаної відповідачем № НОМЕР_1 , що підтверджується інформаційної довідки ТОВ «Платежі онлайн» від 25.02.2025.

28.10.2021 між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу № 01-28/10/2021, відповідно до умов якого ТОВ «ЗАЙМЕР» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» належні права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 28.10.2021 до договору факторингу № 01-28/10/2021, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .

Згідно виписки з особового рахунку за кредитним договором, станом на 13.01.2025 загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 14 000,00 грн, що складається з простроченої заборгованість за сумою кредиту - 4000,00 грн та простроченої заборгованості за процентами - 10 000,00 грн.

Таким чином між сторонами виникли зобов`язальні, цивільно-правові правовідносини у сфері кредитування, що регулюються нормами ЦК України.

Вирішуючи спір по суті, суд виходить з наступного.

За приписами ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, сплати процентів за її користування та інших зборів з такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 у справі № 127/33824/19.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора в зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора в зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010 зазначено, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину: вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, суд доходить висновку про укладання 26.11.2019 кредитного договору № 94536 про надання фінансового кредиту між ТОВ «ЗАЙМЕР» та ОСОБА_1 в електронній формі. Договір відповідає вимогам ЦК України, Закону України «Про електронну комерцію». Доказів зворотного відповідач суду не надала, як і не спростувала факт укладення договору.

Договір містить повну інформацію щодо особи позичальника, його персональні дані, номер мобільного телефону, на який відправлено одноразовий ідентифікатор в якості аналога власноручного підпису позичальника.

Отже, між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, який оформлено сторонами в електронній формі з використанням електронного цифрового підпису. Після підписання кредитного договору у сторін виникли взаємні права та обов`язки.

Судовим розглядом також встановлено, що свої зобов`язання за кредитним договором кредитодавець виконав належним чином, надавши позичальникові кредит в обумовленому розмірі.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитодавця вимагати їх повернення.

Позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів в розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, як і презумпція правомірності його не спростована.

Зважаючи на те, що відповідач не здійснила погашення заборгованості по кредиту та не повернула кредит протягом строку, обумовленого сторонами при укладенні договору, тобто до 15.12.2019 тим самим допустила істотне порушення виконання своїх кредитно-договірних зобов`язань, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в сумі 4000,00 грн, які підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд не погоджується із розміром заявленої заборгованості за нарахованими процентами станом на 13.01.2025 у сумі 10 000,00 грн, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 3 ст. 509 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, що визначено ст. 628 ЦК України.

Із системного аналізу наведених норм слідує, що при здійсненні кредитних нарахувань, включених до кредитної заборгованості, кредитор повинен суворо дотримуватися умов, встановлених договором, у тому числі в частині формулювання назв таких нарахувань, проведенні їх розрахунку, що забезпечує прозорість і однозначність вимог.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно умов укладеного договору, сторони домовились, що договір є строковим. За умовами договору, відповідач повинна була повернути кредит, сплатити проценти за користування ним у строк до 15.12.2019. Кредит надавався на 20 днів (п. 1.2 договору) із процентною фіксованою ставкою 730 % річних день від суми кредиту в розрахунку 2 % на добу (п. 1.3 договору), загальний розмір процентів 1600,00 грн (п. 1 Додатку № 1).

Таким чином, суд доходить висновку, що за погодженням сторін, строк дії кредитного договору визначено до 15.12.2019.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 зазначено, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом та пеню припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відтак, у межах 20-денного строку кредитування до закінчення дії кредитного договору, а саме до 15.12.2019, відповідач зобов`язана повернути кредиторові кредит у розмірі 4000,00 грн і сплатити проценти за користування ним за ставкою 730 % річних день від суми кредиту в розрахунку 2 % на добу. Оскільки строк дії кредитного договору закінчився 15.12.2019, тому починаючи з наступного дня цієї дати нарахування відсотків за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування є безпідставним.

У постанові Верховного Суду від 02.10.2020 у справі № 911/19/19 зауважено, що при вирішенні даної категорії справ суд має з`ясувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується; у разі, якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання та максимального розміру стягуваних сум нарахувань.

Беручи до увагу строк кредитування, розмір відсотків, визначений в кредитному договорі, суд доходить висновку, що з ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь позивача заборгованість по відсоткам у розмірі 1600,00 грн.

Крім того, згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним з:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

У постановах Верховного Суду від 02.07.2020 в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 30 вересня 2020 року в справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19) викладено правовий висновок про те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Такі самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (Рішення ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії», заява № 58442/00, зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Розмір витрат на професійну правничу допомогу має бути не тільки доведений та документально обґрунтований, але й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу підтверджується копіями: договору про надання правової допомоги від 29.12.2023, укладеного між ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» та адвокатом Пархомчуком С.В.; додаткової угоди № 1 від 27.12.2024; списку згрупованих відправлень за 20.03.2025; чеку № 18 від 20.03.2025; списку № 20343-11-8-56 за 16.01.2025; списку згрупованих відправлень за 30.05.2025; чеку № 394 від 30.05.2025; платіжної інструкції № 3 9071 від 26.05.2025; акту про отримання правової допомоги від 26.05.2025 на суму 10 500,00 грн, з яких: зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання 1 година - 2000,00 грн; складання та подання до суду позовної заяви 2,5 години 5000,00 грн; інші клопотання, заяви до суду, складання процесуальних документів, моніторинг «Єдиного держаного реєстру судових рішень» щодо процесувального статусу судової справи 1,5 години 3000,00 грн; канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції 500,00 грн.

З матеріалів справи вбачається, що адвокатом понесено канцелярські витрати за направлення відповідачу вимоги про виконання зобов`язань, копії позовної заяви з додатками та копії заяви про розподіл судових витрат з додатками на загальну суму 168,00 грн. Будь-яких доказів на понесення витрат в цій частині у більшому розмірі стороною позивача не надано.

Суд вважає, що зазначена сума витрат на правничу допомогу є неспівмірною із складністю справи, яка є малозначною, та обсягом наданих адвокатських послуг.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд на предмет відповідності зазначеним критеріям оцінює поведінку/дії/бездіяльність сторін у справі, враховує ціну позову, складність справи, виконані адвокатом роботи і час, витрачений на їх виконання та вважає за необхідне в цьому конкретному випадку стягнути з відповідача 2000,00 грн судових витрат на правничу допомогу.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд пропорційно розміру задоволених позовних вимог покладає судовий збір на сторони. Оскільки позов задоволено частково, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 968,96 грн (5600/14 000х2422,40).

На підставі викладеного та керуючись ст. 77-81, 83, 89, 95, 141, 258, 263-265, 273, 279, 280, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» - задовільнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором № 94536 від 26.11.2019, що станом на 15.12.2019 становить 5600 (п`ять тисяч шістсот) грн, сплачений судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп та витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 2000 (дві тисячі) грн 00 коп, а всього 8568 (вісім тисяч п`ятсот шістдесят вісім) грн 96 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Суддя О. П. Сингаївський

Сторони у справі:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК КЕШ ТУ ГОУ», , адреса: 04080, м. Київ, вул. Кирилівська, 82, офіс 7;

відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .