Справа № 461/4120/24 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л. Д.
Провадження № 22-ц/811/150/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Чижа Л.М.

за участю: представника АТ АКБ «Львів» - Вертас М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, інфляційних втрат, 3% річних та упущеної вигоди,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства Акціонерно-комерційний банк «Львів» (далі АТ АКБ «Львів») про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, інфляційних втрат, 3% річних та упущеної вигоди.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 23.02.2017 між нею та відповідачем укладено Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею 198,32 кв.м та земельної ділянки площею 0,008 га, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вказаного договору 23.02.2017 приватним нотаріусом проведено державну реєстрацію права власності позивачки на вказані вище об`єкти нерухомості. Ціна договору 680 134,94 грн. Відповідно до умов договору продавець (АТ АКБ «Львів») гарантував покупцю ( ОСОБА_1 ) своє право власності на відчужуванні будівлю та земельну ділянку, а також відсутність щодо них зобов`язань та третіх осіб. Також, договором було передбачено, що усі витрати пов`язані із укладенням та нотаріальним посвідченням цього договору оплачує позивачка.

ОСОБА_1 зазначає, що на момент укладення договору купівлі-продажу вказане нерухоме майно належало відповідачу шляхом набуття ним у власність предмета іпотеки. Попереднім власником майна був ОСОБА_2 . Рішеннями Мостиського районного суду Львівської області, які набрали законної сили, у справі № 448/51/18 та № 448/1054/21 скасовано рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації права власності за ПАТ АКБ «Львів» на вищезазначені земельну ділянку та нежитлову будівлю з припиненням права власності відповідача на них. Витребувано з її володіння на користь ОСОБА_2 вказане нерухоме майно.

У зв`язку із ухваленнями вказаних рішень позивачка звернулась до відповідача із вимогою про повернення коштів, сплачених за договором купівлі-продажу та такі кошти були повернуті відповідачем добровільно. Вважає, що сплачені нею за договором купівлі-продажу нерухомого майна кошти знаходились у відповідача (до моменту їх добровільного повернення) без достатньої правової підстави, а тому є безпідставно набутим майном.

Вказувала, що з моменту укладення договору-купівлі продажу вона не могла користуватись придбаним нерухомим майном, зокрема передати його в оренду, а тому понесла матеріальні збитки у вигляді упущеної вигоди. Крім того, оскільки її грошові кошти сплачені на виконання договору купівлі-продажу перебували у неправомірному користуванні відповідача, банк несе обов`язок по сплаті інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми за користування утримуваними грошовими коштами.

Крім цього, покликалася на те, що неправомірними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, оскільки наслідки події, що сталася з нею, потягли за собою нераціональне витрачання її життєвого часу, зокрема, через участь у численних судових засіданнях по судових справах, обумовили необхідність залучання значних фізичних та матеріальних ресурсів. Хвилювання через вищезазначені обставини призвели до стресів, виникнення пригніченого стану, що відповідно негативно відобразилось на її житті, відносинах з сім`єю та оточуючими, були порушені її життєві плани, зокрема вона не могла здати в оренду чи іншим чином користуватися своїм майном протягом більш ніж 5 років.

На підставі наведеного ОСОБА_1 просила стягнути з АТ АКБ «Львів» на її користь 46 336,90 грн майнової шкоди, 596 216,04 грн інфляційних втрат, 121 727, 79 грн 3% річних, 577 607,53 грн упущеної вигоди та 50 000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 28.11.2024 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ АКБ «Львів» на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 13 551,90 грн, яка складається з: 6855,00 грн понесених позивачем витрат на нотаріальні послуги; 6696,90 грн сплаченого позивачем збору на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна в розмір 1% від вартості об`єкта купівлі продажу.

Стягнуто з АТ АКБ «Львів» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 147,40 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позову оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що внаслідок неправомірної поведінки відповідача, встановленої рішенням суду, позивачем були понесені збитки у вигляді упущеної вигоди, а відсутність самого факту передачі

майна в оренду за актом прийому-передачі, який фізично неможливо скласти через неправомірність дій не є тією обставиною, яка впливає на наявність складу цивільного делікту. Позивач міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. На думку апелянта, суд встановивши факт заподіяння позивачу матеріальних збитків зробив помилковий та суперечливий висновок, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність негативних змін у психічному стані особи, яких вона зазнала внаслідок завданих їй фізичних і душевних страждань, у зв`язку з чим у діях відповідача немає всіх обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення, що виключає можливість стягнення з останнього на користь позивача моральної шкоди.

Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Від АТ АКБ «Львів» надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник АТ АКБ «Львів» - Вертас М.М. заперечила проти задоволення апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що 23.02.2017 між ОСОБА_1 (покупець) та АТ АКБ «Львів» (продавець) укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі та земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Новосад О.П. та зареєстрований в реєстрі за №1149, відповідно до якого ОСОБА_1 придбала нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та земельну ділянку, площею 0,008 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Пунктом 2.1 договору встановлено, що за погодженням сторін продаж вчинено за ціну 680 134,94 грн, а саме: продаж будівлі вчинено за ціною 669 689,94 грн., продаж земельної ділянки

за ціною 10 445,00 грн.

Пунктом. 9.3. Договору купівлі-продажу передбачено, що усі витрати з пов`язані із укладенням та нотаріальним посвідченням цього договору оплачує покупець.

На підставі вищевказаного договору 23.02.2017 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. проведено державну реєстрацію права власності на вказані вище нежитлову будівлю та земельну ділянку за позивачкою ОСОБА_1 , що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 81108692 від 23.02.2017 та № 81111171 від 23.02.2017.

Відповідно до довідки № 02/05/2023 від 02.05.2023 приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П., ОСОБА_1 понесла витрати на нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу в розмірі 6 855,00 грн.

Згідно із квитанцією № від 23.02.2017 при укладенні договору купівлі-продажу ОСОБА_1 сплатила обов`язковий збір на обов`язкове державне пенсійне страхування з операцій купівлі-продажу нерухомого майна у розмірі 1% від вартості об`єкта купівлі-продажу, що становить 6 696, 90 грн.

Судом встановлено, що вказані вище нежитлова будівля та земельна ділянка на момент укладення договору купівлі-продажу належали АТ АКБ «Львів» на підставі набуття ним у власність предмета іпотеки у зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов`язань з повернення кредиту за кредитним договором.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 21.07.2021 у справі № 448/51/18, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 04.04.2022 задоволено частково позов ОСОБА_2 та скасовано рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33732617 від 06.02.2017 щодо державної реєстрації права власності за ПАТ АКБ «Львів» на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для реконструкції котельні під магазин, кадастровий номер :09:003:0867, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, площею 0,008 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з припиненням права власності ПАТ АКБ «Львів» на цю земельну ділянку. Скасовано рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Новосад О. П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 33732096 від 06.02.2017 щодо державної реєстрації права власності за ПАТ АКБ «Львів» на нежитлову будівлю, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, загальною площею 198,2 кв. м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з припиненням права власності ПАТ АКБ «Львів» на цю нежитлову будівлю. В задоволенні інших вимог відмовлено. Стягнуто з ПАТ АКБ «Львів» на користь ОСОБА_2 1409,60 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 28.11.2022 у справі № 448/1054/21, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 та витребувано з володіння ОСОБА_1 на його користь майно, а саме, земельну ділянку з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, для реконструкції котельні під магазин, кадастровий номер :09:003:0867, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, загальною площею 0,008 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлову будівлю загальною площею 198,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, право власності на які зареєстровані за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 23.02.2017, зареєстрованого в реєстрі за № 1149 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П. Рішення набрало законної сили 20.12.2022. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 11 350,00 грн сплаченого судового збору.

Додатковим рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 28.11.2022 у справі №448/1054/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 20 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

При примусовому стягненні судового збору у виконавчому провадженні ВП №70656515 по справі № 448/1054/21 ОСОБА_1 було сплачено Мостиському ВДВС у Яворівському районі виконавчий збір та витрати виконавця у розмірі 1435,00 грн, що підтверджується постановами державного виконавця про стягнення виконавчого збору від 04.01.2023, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження 04.01.2023, про закінчення виконавчого провадження 04.01.2023, квитанцією до платіжної інструкції 0.0.286856784.1 від 17.02.2023.

Згідно з меморіальним ордером №1004126 від 29.12.2022 АТ АКБ «Львів» повернуло ОСОБА_1 здійснену нею оплату за договором купівлі-продажу від 23.02.2017 у розмірі 680 134,94 грн.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Предметом позову у цій справі є відшкодування майнової та моральної шкоди, інфляційних втрат, 3% річних, які задані позивачці внаслідок неправомірних, на її думку, дій банку, що полягали у неповідомлення банком обставин звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не відповідало вимогам закону.

Щодо позовних вимог про відшкодування майнової шкоди.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166, ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

У частині другій статті 22 ЦК України визначено, що збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто збитки це об`єктивне зменшення будь-яких майнових благ кредитора, яке пов`язане з утиском його інтересів як учасника певних суспільних відносин, що виражається у зроблених ним витратах, у втраті або пошкодженні його майна, у втраті доходів, які він повинен був отримати.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного (господарського) правопорушення: 1) протиправної поведінки особи (боржника); 2) збитків, заподіяних такою особою; 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи і збитками; 4) вини особи, яка заподіяла збитки, у тому числі встановлення заходів, вжитих кредитором для одержання такої вигоди. За відсутності одного із елементів складу цивільного правопорушення не настає відповідальності з відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди (правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-64гс11 та постановах Верховного Суду від 09.10.2018 у справі № 908/2261/17, від 31.07. 2019 у справі № 910/15865/14 та від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20).

Протиправною вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи (така поведінка особи може виявлятися у прийнятті нею неправомірного рішення або у неправомірній поведінці діях або бездіяльності). Під збитками розуміється матеріальна шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага тощо. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяними збитками виражається в тому, що протиправні дії заподіювача є причиною, а збитки є наслідком такої протиправної поведінки. Вина заподіювача збитків є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає в психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння і проявляється у вигляді умислу або необережності.

Крім того, позивачу (кредитору) слід довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача (боржника) стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток (правові позиції, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц (провадження № 14-79цс18) та постановах Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 910/12204/17, від 16.06.2021 у справі № 910/14341/18).

Тобто вимоги про відшкодування збитків у вигляді упущеної вигоди мають бути належним чином обґрунтовані, підтверджені конкретними підрахунками і доказами про реальну можливість отримання позивачем відповідних доходів, але не отриманих через винні дії відповідача.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення упущеної вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності в діях відповідачапротиправної поведінки та вини у заподіянні шкоди, що є необхідним при заявлення вимог про стягнення упущеної вигоди.

Крім цього, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача судових витрат, понесених ОСОБА_1 під час розгляду цивільної справи № 448/1054/21, та витрат у розмірі 1435,00 грн у виконавчому провадженні ВП №70656515, оскільки вказані витрати не є збитками в розумінні статті 22 ЦК України, не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки.

Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

За змістом частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною першою статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду Касаційного цивільного суду від 16.06. 2022 у справі № 569/20510/19 (провадження № 61-13787св20)).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спорів про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача та вини останнього в заподіянні.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено наявності такої шкоди, а також протиправності дій відповідача. Колегія суддів з цим висновком суду погоджується, такий позивачкою не спростовано.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

ОСОБА_1 просила стягнути з банку на її користь інфляційні втрати та 3 відсотки річних за період з 23.02.2017 (дата укладення договору купівлі-продажу) до 29.12.2022 (дата повернення відповідачем коштів, отриманих від позивача за вказаним договором), однак позивачкою не надано суду доказів порушення банкомгрошових зобов`язань перед нею.

Крім цього судом встановлено, що 27.12.2022 ОСОБА_1 звернулась до АТ АКБ «Львів» із вимогою про повернення кощтів за договором купівлі-продажу від 23.02.2017 і згідно з меморіальним ордером №1004126 від 29.12.2022 АТ АКБ «Львів» добровільно повернуло ОСОБА_1 здійснену нею оплату за договором купівлі-продажу від 23.02.2017 у розмірі 680 134,94 грн.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується із висновками районного суду про відмову у задоволенні позову у цій частині.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 28 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 19.09.2025

Головуючий

Судді