КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/7885/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Яковенка Анатолія Вікторовича на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернулась ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, заявник) з позовом до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , відповідач) про визначення місця проживання дітей із матір`ю.

Одночасно із поданням позову представник ОСОБА_1 - адвокат Яковенко А.В. подав до суду першої інстанції заяву про забезпечення позову для надання позивачці права спілкування з малолітними дітьми, з метою налагодження психоемоційного контакту з ними, а також покладення на відповідача обов`язку не чинити перешкод у спілкуванні матері та дітей.

В доводах заяви зазначав, що на початку квітня 2022 року ОСОБА_1 разом з дітьми виїхала до Польщі, де постійно проживала з ними. Влітку 2023 року за спільною домовленістю з ОСОБА_2 остання передала малолітніх дітей батькові на літні канікули.

З того часу, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні позивача з дітьми, неодноразово змінював місце проживання дітей.

При намаганні ОСОБА_1 побачитись з дітьми, ОСОБА_2 різними способами уникає побачень, зокрема викликає працівників поліції, в зв`язку із цим позивачка вже тривалий час не бачиться із дітьми, при цьому втрачає із ними психоемоційний контакт.

Враховуючи вищевикладене, заявник просив вжити заходи забезпечення позову шляхом:

- зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод у спілкуванні з дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , участі у їх вихованні, при цьому забезпечувати можливість безперешкодного і постійного спілкування матері з дітьми через засоби зв`язку, у тому числі з використанням відеозв`язку;

- визначити час спілкування матері з дітьми кожного третього та четвертого тижня місяця з 08:00 год. понеділка до 08:00 год. понеділка;

- зобов`язати відповідача передавати дітей матері кожного третього та четвертого понеділка кожного місяця о 08:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 , до набрання рішенням в даній справі законної сили.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з даною ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Яковенко А.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, та постановити нову ухвалу, якою заяву про забезпечення позову задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд виходив із того, що вимоги заяви сторони позивача про забезпечення позову за своїм змістом є по суті зверненням до суду про визначення способу участі позивача у спілкуванні з дітьми, що відповідно до вимог статті 159 СК України є самостійним способом захисту порушеного права й може бути оформлено лише шляхом пред`явлення відповідного позову, а не шляхом звернення із заявою про забезпечення позову в іншій справі, яка перебуває на розгляді у суді.

Суд також вказав що заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки обставини, викладені в заяві, є припущенням заявника, не підтвердженим жодними доказами.

Скаржник вважає, що такі висновки суду суперечать нормам матеріального права та узгодженій судовій практиці Верховного Суду.

Так, скаржник посилається на правові позиції, викладені у постанові Великої Плати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18, відповідно до яких, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися зокрема у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність заходу забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Вказує, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання дітей, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю, повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

Адвокат вказує на те, що тривале проживання дітей з батьком та свідоме ізолювання ним дітей від матері, налаштування їх проти матері, призвели до того, що діти почали втрачати емоційний зв`язок з матір`ю.

Вважає, що визначення часу матері для проведення з дітьми на рівних умовах з батьком, на час розгляду справи, буде сприяти забезпеченню довірчих відносин та емоційного контакту між ними, відповідатимуть як інтересам матері, так і дітей та зможуть усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про визначення місця проживання дітей.

27 лютого 2025 року до Київського апеляційного суду через систему «Електронний суд» від представника ОСОБА_2 - адвоката Вотінцева Є.Г. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що до повномасштабного вторгнення рф на територію України, позивач, відповідач та їх спільні діти проживали разом у будинку в АДРЕСА_1 .

05 квітня 2022 року діти разом з матір`ю виїхали в евакуацію в Республіку Польща. В цей період ОСОБА_1 почала в Польщі спільно проживати з громадянином Республіки Польща ОСОБА_5 . Весь час позивач матеріально утримував своїх дітей та дружину.

В липні 2023 року позивач привезла дітей до відповідача сестра позивачки. Після повернення в Україну діти розповіли батьку про жорстоке поводження з ними. Мати їх била та принижувала, чинила психологічний тиск.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Вотінцева Є.Г. звертає увагу на те, що в провадженні Попільнянського районного суду Житомирської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей. Остання, в свою чергу, зустрічного позову не подавала. Також, до серпня 2024 року вона не зверталась і з заявами щодо перешкоджання їй у спілкуванні з дітьми.

Лише у вересні 2024 року вона звернулася з аналогічним позовом до Шевченківського районного суду м. Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/33372/24 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Наразі недоліки не усунуто, провадження по справі не відкрито.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Вотінцева Є.Г. вказує на те, що позивач постійно намагається силовими методами вилучити дітей у батька.

Відносно ОСОБА_1 ще 20.11.2023 року було вперше винесено терміновий заборонний припис серії АА №368818, інформація про неї, як кривдника, була внесена до інформаційно-комунікаційної системи Інформаційний портал Національної поліції України підсистеми «КРИВДНИК» та її поставлено на профілактичний облік з проведенням профілактичних бесід, що доводиться копією листа Відділення поліції №2 (смт. Добровеличківка) Новоукраїнського районного відділу поліції Головного управління НП у Кіровоградській області №АЗ-07/113-2-2024 від 08.04.2024 року.

Відносно ОСОБА_1 є не тільки адміністративні провадження, а й ряд кримінальних проваджень, що доводиться витягами з ЄРДР та іншими документами, копії яких додаються до відзиву.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що відповідач жодним чином не здійснює перешкод ОСОБА_1 в спілкуванні з дітьми. Вона щоденно розмовляє з дітьми по телефону, обмінюється новинами та фотографіями.

Крім того, за заявою ОСОБА_1 09 жовтня 2024 року Службою у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації встановлено графік побачень матері з дітьми лише в присутності батька.

Однак, жодного разу ОСОБА_1 не скористалася своїм правом на побачення з дітьми.

Також у відзиві зазначено, що 03 січня 2025 року, в зв`язку з отриманням сином сторін тілесних ушкоджень 10 грудня 2024 року під час намагання вивезти його ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та отриманням поліцейськими висновку експерта, відомості внесені в ЄРДР за ч. 1 ст. 125 КК України.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_2 - адвокат Вотінцева Є.Г. вважає, що існує реальний ризик викрадення (незаконного переміщення) дітей за кордон, які мають звичне місце проживання та усталені соціальні зв`язки в Україні.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Яковенко А.В.підтримали доводи апеляційної скарги з наведених в них мотивів та просив задовольнити. ОСОБА_1 суду пояснила, що наразі вона проживає в Польщі, найближчим часом повертатись до України не планує. Вважає, що суд може в порядку забезпечення позову визначити такий графік участі матері у вихованні та спілкування з дітьми, щоб вони мали можливість проживати з нею в Польщі по декілька місяців.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Вотінцев Є.Г. висловив свої заперечення щодо задоволення апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року залишити без змін.

Представник третьої особи, Служби у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Третяк О.О. просила суд апеляційної інстанції ухвалити рішення, яке відповідатиме якнайкращим інтересам дітей.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, а також з урахуванням поданого відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги заяви за своїм змістом є по суті зверненням до суду про визначення способу участі позивача у спілкуванні з дітьми, що відповідно до вимог ст. 159 СК України є самостійним способом захисту порушеного права й може бути оформлено лише шляхом пред`явлення відповідного позову, а не шляхом звернення з заявою про забезпечення позову у такий спосіб в іншій справі, що перебуває на розгляді суду.

Суд також вказав, що заявником не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, оскільки обставини, викладені в заяві є припущенням заявника, яке не підтверджене жодним доказом, а отже заявником не доведено, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з якою батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини (частини перша-третя статті 157 СК України).

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми 2003 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» («Сristian Сatalin Ungureanu v. Romania», заява № 6221/14, п.п. 29-34, рішення від 04 вересня 2018 року) вказав на те, що допущення державою ситуації, коли один з батьків втрачає доступ до власної дитини ще й протягом тривалого часу, у тому числі за наявності судового спору між батьками, від якого, зокрема, залежить характер цього доступу, навіть якщо це відбувається без порушення існуючих нормативних правил держави, є порушенням статті 8 Європейської конвенції з прав людини 1950 року - права на повагу до приватного і сімейного життя того з батьків, доступ до дитини якого обмежується або унеможливлюється.

Згідно з практикою ЄСПЛ оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагає від судів ретельної оцінки низки факторів з точки зору збалансованості інтересів. Залежно від обставин конкретної справи вони можуть відрізнятися. Але надзвичайно важливими є врахування найкращого інтересу дитини. При визначенні найкращого інтересу дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, п. 100, від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, п. 76).

Згідно частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно пункту 3 частини першої статті 150 ЦПК України, позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа № 753/22860/17). Крім цього, Велика Палата Верховного Суду вказала на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обрати такий спосіб, який у найбільшій мірі спрямований на забезпечення предмету спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постанові від 04 травня 2022 року у справі № 175/3514/19.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом неодноразово, зокрема, в постанові від 06 липня 2022 року у справі № 354/1616/21.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відповідність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом також неодноразово, зокрема, в постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 285/4519/21-ц.

У постанові від 11 березня 2024 року у справі № 686/1849/23 Верховний Суд зазначив, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, коли може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 686/8535/20 вказав на те, що забезпечення найкращих інтересів дитини не виключає можливого втручання у приватне та сімейне життя одного з батьків дитини і не завжди може відповідати найкращим інтересам одного з батьків. Подібний висновок зроблено й у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 501/488/21/21.

У постанові від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23 Верховний Суд погодився з висновком суду першої інстанції, що у таких чутливих правовідносинах, ураховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про встановлення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, а також зміну місця проживання дитини, сприяння відновленню стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з батьком має переважати над намаганням матері обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей з ним.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 344/16653/16-ц, від 31 серпня 2022 року у справі №545/3933/21

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 вказано, що: судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19, від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20, від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20.

Верховний Суд акцентував увагу на тому, що системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

З матеріалів даної справи вбачається, що предметом спору є сімейні правовідносини, а саме спір між батьками щодо визначення місця проживання дітей.

Судом встановлено, що на час вирішення питання про забезпечення позову діти проживають разом з батьком.

Із пояснень позивачки в суді апеляційної інстанції було встановлено погіршення відносин між нею та дітьми, які уникають спілкування із матір`ю. При цьому позивачка вважає, що це результат впливу відповідача на дітей, а на думку відповідача - це сталося з вини матері. Позаяк, мати фактично позбавлена можливості спілкування з дітьми.

Позиція батька також вказує на відсутність вчинення з його боку дій, направлених на забезпечення спілкування дітей з матерію.

Установивши наявність обставин, які позбавляють ОСОБА_1 можливості спілкуватися з малолітніми дітьми, суд першої інстанції не врахував права матері на особисте спілкування з дітьми та відсутність обставин, які обмежують право на таке спілкування, зробив неправильний висновок про те, що забезпечення зустрічей матері з дітьми до прийняття остаточного рішення в даній справі відповідно до вимог ст. 159 СК України є самостійним способом захисту порушеного права й може бути оформлено лише шляхом пред`явлення відповідного позову.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що зустрічі матері з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову у справі про визначення місця проживання дитини. Мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дітей проживає окремо від них, також має право на особисте спілкування з дітьми, а батько не має права перешкоджати матері спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Доводи відповідача про те, що мати має негативний вплив на дітей і таке спілкування не відповідає інтересам дітей, апеляційний суд оцінює критично, з огляду на наступне.

Так, відповідач ОСОБА_2 посилається на наявність заборонного припису, вперше винесеного відносно ОСОБА_1 ще 20.11.2023 року, внесення про ОСОБА_8 інформації, як про кривдника, до Інформаційно-комунікаційної системи Інформаційний портал Національної поліції України підсистеми «Кривдник», факти притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, видачу Шевченківським районним судом м. Києва від 01.05.2025 обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 строком на 6 місяців.

Відповідач ОСОБА_2 також посилається на те, що рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2025 року визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з батьком - ОСОБА_2 .

Так, доводи відповідача про винесення відносно ОСОБА_1 заборонного припису 20.11.2023 року, а також про внесення щодо неї інформації, як про кривдника, до Інформаційно-комунікаційної системи Інформаційний портал Національної поліції України підсистеми «Кривдник», не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, оскільки в матеріалах справи відсутні документи, які підтверджують обставини, за яких було видано заборонний припис та стосовно кого ОСОБА_1 вчинила домашнє насильство, яке стало підставою для внесення її даних до підсистеми «Кривдник».

Апеляційний суд також не може взяти до уваги обставини, встановлені рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 01.05.2025 року про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 строком на 6 місяців, а також рішенням Попільнянського районного суду Житомирської області від 11 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей, оскільки з пояснень ОСОБА_1 апеляційному суду стало відомо, що вказані судові рішення оскаржені нею в апеляційному порядку та не набрали законної сили.

Щодо інших зібраних по справі доказів, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що обставини, встановлені по справі, свідчать про наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як колишнім подружжям, конфліктних відносин, які в тому числі стосуються вирішення питання визначення місця проживання дітей та визначення порядку участі кожного з батьків у вихованні дітей.

Однак, наявність такого конфлікту між батьками не повинна обмежувати кожного з них в праві спілкування з дітьми до вирішення судом остаточного рішення у спірних питаннях, крім випадків, коли таке спілкування не відповідатиме інтересам дітей та негативно відобразиться на їх фізичному та психоемоційному стані.

Оскільки апеляційним судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на даний час проживає в Республіці Польща, має там іншу сім`ю, очікує на народження дитини та не планує найближчим часом повернення до України, колегія суддів вважає за можливе задовольнити частково вимоги заяви про забезпечення позову, зобов`язавши ОСОБА_2 не чинити перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та участі у їх вихованні, забезпечивши можливість безперешкодного і постійного спілкування матері з дітьми засобами зв`язку, в тому числі з використанням відеозв`язку.

При цьому колегія враховує, що у якнайкращих інтересах дітей буде збереження їх зв`язків із сім`єю, зокрема із матір`ю; по-друге, у якнайкращих інтересах дітей буде забезпечення їх розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оскільки на даний час діти проживають разом із батьком, яким створені належні умови для їх проживання та всебічного розвитку, враховуючи дані, які свідчать про негативну поведінку ОСОБА_1 в присутності дітей, вчинення нею домашнього насильства, що підтверджено відповідними судовими рішеннями, забезпечення позову шляхом зобов`язання батька передавати дітей матері кожного третього та четвертого понеділка кожного місяця о 08:00, не відповідатиме якнайкращим інтересам дітей та їх праву на проживання у безпечному середовищі.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, встановивши наявність обставин, які позбавляють заявника можливості спілкуватися з малолітніми дітьми, з урахуванням права матері на особисте спілкування з дітьми, а також інші обставини, що мають значення по справі, дійшов висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та постановлення нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 376, 381-384ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Яковенка Анатолія Вікторовича задовольнити частково.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 10 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкоди ОСОБА_1 у спілкуванні з дітьми ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та участі у їх вихованні, забезпечивши можливість безперешкодного і постійного спілкування матері з дітьми засобами зв`язку, в тому числі з використанням відеозв`язку.

В задоволенні іншої частини вимог заяви - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складенняповного судового рішення.

Повна постанова складена 01 липня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар