УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 215/6938/24

провадження № 61-4858ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В., Фаловської І. М., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду

від 19 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривому Розі ради Номеровської Тетяни Миколаївни про визнання діяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривий Ріг ради Номеровської Т. М. про визнання діяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою від 26 листопада 2024 року Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області відмовив у відкритті провадження у справі.

Цю ухвалу ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку.

Ухвалою від 24 лютого 2025 року Дніпровський апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору, залишив апеляційну скаргу без руху та надав строк для усунення недоліків.

Ухвалою від 28 січня 2025 року Дніпровський апеляційний суд відмовив у задоволенні заяви про відвід.

Ухвалою від 19 березня 2025 року Дніпровський апеляційний суд повернув апеляційну скаргу особі, яка її подала.

У квітні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2025 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2025 року, а справу направити до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції мав доступ до реєстрів з інформацією про доходи заявника, а отже мав можливість самостійно оцінити, що розмір судового збору перевищує 5% його річного доходу за попередній календарний рік, в зв`язку з чим протиправно повернув йому скаргу.

Вивчивши касаційну скаргу, оскаржувані судові рішення, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість вимог касаційної скарги з огляду на такі обставини.

Щодо оскарження ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні заяви про відвід колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до приписів пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.

Ухвала суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні відводу не входить до визначеного процесуальним законом переліку ухвал суду апеляційної інстанції, які можуть оскаржуватися окремо від рішення суду по суті позовних вимог.

Згідно з частинами першою та другою статті 406 ЦПК України ухвали судів першої та апеляційної інстанцій можуть бути оскаржені в касаційному порядку у випадках, передбачених пунктами 2, 3 частини першої статті 389 цього Кодексу. Скарги на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду першої інстанції чи постанови суду апеляційної інстанції, включаються до касаційної скарги на відповідне рішення чи постанову. У разі подання касаційної скарги на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення чи постанови суду, суд повертає її заявнику, про що постановляє ухвалу.

Оскільки ухвала суду апеляційної інстанції не оскаржується окремо від постанови суду апеляційної інстанції, то подана ОСОБА_1 касаційна скарга в частині оскарження ухвали Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2025 року підлягає поверненню особі, яка її подала.

Щодо касаційного оскарження ухвали про повернення апеляційної скарги колегія суддів дійшла такого висновку.

Спірне правове питання стосується законності та обґрунтованості вирішення судом апеляційної інстанції питання щодо повернення апеляційної скарги особі, яка її подала.

Відповідно до пункту 8 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 357 ЦПК України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 356 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу.

Приписи статті 185 ЦПК України в сукупності з положеннями статті 357 ЦПК України встановлюють, що суддя, встановивши, що апеляційну скаргу подано без дотримання вимог, визначених статтею 356 ЦПК України, постановляє ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, надає особі строк для усунення недоліків, роз`яснює способи усунення недоліків апеляційної скарги та попереджає про наслідки невиконання особою вимог ухвали.

Залишаючи апеляційну скаргу без руху, суд апеляційної інстанції в ухвалі від 24 лютого 2025 року встановив, що апеляційна скарга не відповідає вимогам статті 356 ЦПК України, оскільки за її подання не сплачений судовий збір за оскарження ухвали. Суд надав оцінку поданому позивачем клопотанню про звільнення від сплати судового збору та доказам на підтвердження його доводів, внаслідок чого встановив що ОСОБА_1 подав докази про отримані доходи до 2021 року включно, однак відомостей про доходи за попередній календарний рік, а саме за 2023 рік, не надав. Суд взяв до уваги посилання позивача на наявність статусу члена багатодітної сім`ї та зауважив, що на підтвердження цього доводу позивач доказів також не надав. Не залишив поза увагою суд посилання позивача на те, що спір стосується його права на працю, та зазначив, що згідно зі статтею 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати.

В ухвалі від 19 березня 2025 року Дніпровський апеляційний суд встановив, що на усунення недоліків апеляційної скарги ОСОБА_1 подав заяву про відкриття провадження у справі, в якій зазначив, що суд самостійно може за допомогою електронних сервісів встановити розмір його доходу за попередній календарний рік. Також зазначав, що у зв`язку з тяжким матеріальним станом з місячним доходом нижче від рівня прожиткового мінімуму йому складно звернутися до суду, оскільки потрібно

30 грн на оплату поштових послуг, але він хворіє, хворіє його мати, яку він доглядає, а тому відсутні кошти на поштові послуги. Заявник вважав, що суддя повинен з`ясувати, чи можливо належним чином жити за ці кошти та належним чином відреагувати, але суд тлумачить, що місячний дохід скаржника перевищує 3 028 грн і надає реквізити для сплати судового збору. Суд повинен вираховувати процент від річного доходу. Суддя не брав до уваги те, що судовий збір перевищує 5% розміру річного доходу скаржника за попередній календарний рік, а це 1 553,40 грн. Наголошував на тому, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду та ускладнювати цей доступ. Скаржник вважав, що у заяві про звільнення від сплати судового збору вказані об`єктивно непереборні обставини неможливості сплати заявником судового збору з посиланням на докази, які знаходяться у справі, а саме довідка ДНС про доходи за 2023 рік.

Саме в цьому полягає неправильність, неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі, бо суддя не переслідує законної мети.

Вважав, що суд відмовився проводити аналіз норм закону, зокрема статті 8 Закону України «Про судовий збір». Просив звільнити від сплати судового збору, оскільки судовий збір перевищував 5% відсотків розміру річного доходу заявника за попередній календарний рік, а це 1 553,40 грн.

Питання про звільнення від сплати судового збору врегульоване приписами статті 136 ЦПК України та статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до частин першої та третьої статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

Згідно з приписами статті 8 Закону України «Про судовий збір» враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є:

а) військовослужбовці;

б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів;

в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину з інвалідністю;

г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї;

ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або

3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

У відповідь на доводи заяви суд апеляційної інстанції надав оцінку розміру доходу заявника за попередній календарний 2023 рік, встановленому на підставі довідки Тернівського УПСЗН м. Кривий Ріг № 4399 від 18 вересня 2024 року та Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, перерахованого податку та військового збору на 1 квітня 2024 року та зазначив, що річний дохід позивача за 2023 рік складає 31 068 грн (щомісячна сума компенсації становить 2 589грн. х 12 місяців = 31 068 грн).

Провівши арифметичні обчислення, суд апеляційної інстанції встановив, що 5% від доходу заявника за попередній календарний рік становило 1 553,40 грн.

В апеляційному порядку ОСОБА_1 оскаржив ухвалу місцевого суду.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання фізичною особою апеляційної скарги на ухвалу суду підлягає сплаті судовий збір, який дорівнює 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Законом України «Про державний бюджет на 2025 рік» на 1 січня 2025 року встановлено прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 3 028 грн.

Отже, розмір судового збору за подання ОСОБА_1 апеляційної скарги на ухвалу суду становив 605,60 грн.

Оскільки суд неуповноважений тлумачити норми права вибірково, а зобов`язаний застосовувати виключно в контексті, визначеному законодавцем, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про звільнення від сплати судового збору, оскільки розмір судового збору (605,60 грн) не перевищує 5% доходу позивача за попередній календарний рік (1 553,40 грн).

З огляду на зазначене суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши норму права, дійшов обґрунтованого висновку про повернення апеляційної скарги ОСОБА_1 , оскільки він не усунув недоліки скарги.

Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують та зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права, відмінного від чинної правозастосовчої практики, та незгоди з діями суду, що не є безумовною підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість вимог касаційної скарги, оскільки заявник не довів потребу в касаційному перегляді ухвали суду апеляційної інстанції про повернення апеляційної скарги.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Оскільки касаційну скаргу колегія суддів визнала необґрунтованою, правильне застосування судом апеляційної інстанції норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, то у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2025 року повернути особі, яка її подала.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 в частині оскарження ухвали Дніпровського апеляційного суду від 19 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до заступника начальника Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривому Розі ради Номеровської Тетяни Миколаївни про визнання діяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали направити учасникам справи.

Ухвала оскарженню не підлягає

Судді С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

І. М. Фаловська