Справа №705/4840/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 липня 2025 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області

в складі:

головуючого судді - Гудзенко В.Л.

при секретарі Юрченко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті його матері ОСОБА_5 , він набув у особисту приватну власність в порядку спадкування частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, розміром 0,0238га з кадастровим №:02:003:0884 по вказаній адресі.

Після успадкування будинку, він переїхав в нього проживати, так як іншого житла не мав. Згодом, його дочка ОСОБА_2 , враховуючи його стан здоров`я, запропонувала йому догляд та утримання, про що на її думку необхідно було укласти відповідний договір довічного утримання. Зважаючи на його похилий вік, поганий стан здоров`я, з 2012 року він перебуває на диспансерному обліку в групі ризику при важких кардіологічних захворюваннях в Уманській міській лікарні з рекомендованим наглядом сімейного лікаря та кардіолога, а при загостренні хвороб, які тривають протягом кількох днів, він потребує постійного стороннього догляду. Саме з цих причин він погодився підписати з відповідачем договір довічного утримання, оскільки бажав, щоб відповідачка проживала з ним та була поруч в момент, коли стан його здоров`я погіршується.

08 травня 2014 року він підписував договір довічного утримання, не усвідомлюючи, що вже з цього моменту право володіння на частини житлового будинку та земельної ділянки перейде до відповідачки, вважаючи, що житло буде належати йому довічно.

Крім того, він колишній військовослужбовець і усе життя проживав та служив за межами України, внаслідок чого він погано володіє рідною мовою, а договір було складено на українській мові без перекладу.

Він не збирався та не збирається дарувати будь-кому своє єдине житло та укладати з будь-ким договір дарування, але як виявилося, не розуміючи та помиляючись в правовій природі правочину, його правових наслідках, він підписав саме договір дарування.

Після укладення договору дарування він продовжує проживати у своєму будинку, продовжує сплачувати комунальні послуги, в свою чергу відповідач добре виконувала обов`язки, які мала виконувати саме за договором довічного утримання, а саме: прала його речі, купляла продукти харчування, ліки та здійснювала догляд під час хвороби. Але згодом її відношення до нього змінилось, вона приходила додому серед ночі, спала до обіду, після чого знову кудись ішла. Потім він запропонував їй переїхати і дізнався, що його житло та земельна ділянка вже належить їй на підставі договору дарування, тому змушений звернутися до суду.

Зазначає, що метою підписання ним договору було отримання матеріальної та іншої допомоги довічно, він не мав на меті передати своє майно у власність відповідача без отримання взаємної винагороди.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст.229 ЦК України, якщо особа, яка його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Кріт того, йому стало відомо, що право власності на частину його будинку вже перереєстровано з відповідача ОСОБА_2 та іншу особу, а саме на ОСОБА_3 .

Власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна, та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Просить:1/ визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , що укладений 08 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Животовською Н.Г.; 2/ визнати недійсним договір дарування земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,0238 га з кадастровим №:02:003:0884, що знаходиться по АДРЕСА_1 , що укладений 08 травня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Животовською Н.Г.; 3/ витребувати частину житлового будинку по АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 ; 4/ витребувати земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, загальною прощею 0,0238га, з кадастровим №:02:003:0884, що знаходиться по АДРЕСА_1 , із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 у власність ОСОБА_1 .

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, попередньо надавав заяви в яких просив справу слухати у його відсутність, а позов задоволити.

В судове засідання представник позивача - адвокат Гейко В.А. не з`явився, попередньо надавав заяви про слухання справи у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання жодного разу не з`явилася, попередньо подала заяву про відкладення розгляду справи. При матеріалах справи містяться заяви ОСОБА_2 про слухання справи у її відсутність, позов визнає та просить його задоволити та заяви про відкладення розгляду справи, доказів поважності неявки в судове засідання суду не надавала, що свідчить про необґрунтовану позицію відповідача.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі.

З урахуванням того, що справа в провадженні суду перебуває з 2016 року, тому суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність учасників процесу.

Суд дослідивши матеріали справи, приходить до такого.

Суд встановив, що 08 травня 2014 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Животовською Н.Г. було посвідчено договір дарування частини будинку, реєстровий №1228, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_1 добровільно подарував, а обдарована ОСОБА_2 прийняла в дар належну дарувальнику на праві приватної власності частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних споруд за номером АДРЕСА_1 , що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0238 га, кадастровий номер якої :02:003:0884.

Також 08 травня 2014 року приватним нотаріусом Уманського міського нотаріального округу Черкаської області Животовською Н.Г. було посвідчено договір дарування земельної ділянки, реєстровий №1229, відповідно до якого дарувальник ОСОБА_1 добровільно подарував, а обдарована ОСОБА_2 прийняла в дар належну дарувальнику на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0238 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер якої :02:003:0884.

Відповідач ОСОБА_2 є дочкою позивача ОСОБА_1 .

Позивач ОСОБА_1 на момент укладання цих договорів був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Також встановлено, що 30 травня 2014 року ОСОБА_2 згідно договорів дарування відчужила ОСОБА_4 частину житлового будинку та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

В послідуючому згідно договорів дарування від 16.07.2014 року ОСОБА_4 відчужив на користь ОСОБА_3 частину житлового будинку та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч.1-3 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши надані докази у їх сукупності та взаємозв`язку з точки зору достатності, достовірності, належності та допустимості, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Так, суд виходить з того, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Ці підстави повинні існувати саме на момент вчинення правочину.

Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував на те, що у зв`язку з незадовільним станом здоров`я він потребував сторонньої допомоги, яку йому обіцяла надавати дочка ОСОБА_2 , тому між ними мала місце домовленість про укладання договору довічного утримання, а не договору дарування, і саме договір довічного утримання було укладено між ними. Договір дарування він підписав помилково.

В обґрунтування позовних вимог позивач та його представник посилались на норми ст.ст.125, 203, 229 ЦК України.

Відповідно до ч.1 cт. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ч. 1 ст. 718 ЦК України предмет договору дарування можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі , дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно ч.2 cт.719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Положенням п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Виходячи з презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 ЦК України, обов`язок доказування недійсності правочину покладається на особу, що вимагає визнання його недійсним, у даному випадку на позивача.

За правилом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.11.2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Підставою вимог про визнання договору дарування недійсним позивач вказує, що договір укладений під впливом помилки.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Частина 3 ст. 203 ЦК України визначає загальні вимоги до волевиявлення учасника правочину, яке повинне відповідати внутрішній волі та бути вільним від факторів, що викривляють уявлення особи про зміст правочину при формуванні її волевиявлення чи створюють хибне бачення існування та змісту волевиявлення. Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у ст. 229-233 ЦК України.

Правовідносини, пов`язані із вказаними підставами визнання договору недійсним, врегульовані ч. 1 ст. 229 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, підставою для визнання недійсним правочину, який укладається під впливом помилки, є саме помилка в природі правочину, а не помилка в розрахунку одержання користі від правочину.

Крім цього, сторона, яка посилається на ст. 229 ЦК України, як на підставу для визнання договору дарування недійсним, повинна довести, що фактично укладено інший правочин і досягнуто згоди щодо всіх його істотних умов, і що вона помилково вважала один правочин за інший, тобто допустила істотну помилку - помилку в природі правочину.

Тобто, саме сторона договору повинна довести, що вона помилялася щодо правової природи правочину, що мала намір укласти інший договір.

Відповідно до ст. 12, 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Всупереч наведених норм, на підтвердження того, що при укладенні договору дарування частини житлового будинку та земельної ділянки ОСОБА_1 помилявся щодо природи цих правочинів і що ця помилка має істотне значення, позивач не надав суду жодних доказів.

Не надано суду доказів того, що на момент укладення оспорюваного договору, ОСОБА_1 , мав намір укласти саме договір про довічне утримання (чи інший договір) та докази, які б свідчили про обговорення чи досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов саме договору довічного утримання.

Також суд бере до уваги, що у договорі сторони оцінили вартість дару(нерухомого майна).

Зазначення даних умов в договорі свідчить, що між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору дарування та спростовує доводи позивача про укладення фактично іншого правочину (договору довічного утримання).

При цьому, сам факт - наявність у позивача хвороб відповідно до медичної виписки наявної в матеріалах справи та відсутність у нього іншого житла, окрім спірного, не є доказом того, що при укладенні договорів дарування особа помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Дані обставини не є доказами і не підтверджують, що при укладенні договору мала місце помилка, яка в свою чергу має істотне значення.

Також факт проживання позивача після укладення договору дарування в будинку та не проживання у даному будинку відповідачів жодним чином не свідчать про помилку позивача при здійсненні волевиявлення на вчинення вказаного правочину. Законодавство не встановлює вимогу про обов`язкове виселення дарувальника з подарованого майна речі, тобто він може і надалі проживати у цьому житлі після укладення договору дарування, і не визначає обов`язок обдарованого вселитись у це помешкання, чи проживати у ньому.

Вищенаведені позивачем обставини не мають правового значення для правильного вирішення даного спору, оскільки не є підставами для визнання договору дарування недійсними.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову, суд бере до уваги умови договорів дарування, зокрема те, що сторони підтвердили дійсність намірів при їх укладенні, укладення цього договору відповідає їхнім інтересам, волевиявлення є вільним, договори не приховують іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які стосуються договору дарування, а також, що нотаріусом роз`яснено наслідки укладення вказаних договорів.

Також не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що йому не було відомо зміст правочину, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження.

Визнання позову відповідачем ОСОБА_2 суд не бере до уваги, оскільки враховуючи те, що остання уже через 22 дні після дарування їй житлового будинку та земельної ділянки, подарувала вказане майно ОСОБА_4 .

Таким чином, судом встановлено відсутність передбачених ст. 229 ЦК України підстав для визнання оспорюваного позивачем договору дарування недійсним.

Оскільки позивач жодними належними та допустимими доказами не довів, що при укладенні договору дарування дійсно мала місце помилка, а також, що вона має істотне значення та беручи до уваги, що дані доводи позивача повністю спростовані вищенаведеними дослідженими та перевіреними доказами, тому вимоги позивача є безпідставними і такими, що не підлягають до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 81, 89, 265 ЦПК України, ст. 229 ЦК України суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування та витребування майна з чужого незаконного володіння- відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його складення та підписання до Чернівецького апеляційного суду. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.Л. Гудзенко