П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 року м. Київ

Справа № 758/267/23

Провадження № 22-ц/824/8798/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 25 червня 2025 року

Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Акціонерне товариство «Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта»

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Кобзарем Валерієм Анатолійовичем на рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року, ухваленого у складі судді Гребенюка В.В.,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до АТ «Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта» про зміну причини та дати звільнення.

Позов обґрунтовано тим, що позивач скористався правом розірвання Контракту з працівником від 28.11.2022 (надалі за текстом - контракт) за власним бажанням, оскільки роботодавець не виконував законодавство про працю та умови контракту, у зв`язку з чим, просить суд: визнати формулювання причини звільнення і дату звільнення позивача з посади першого заступника директора відповідача «16 грудня 2022 року звільнити з роботи на підставах передбачених п.6.5 Контракту, п.8 ст. 36 КЗпП України» неправильними і такими, що не відповідають чинному законодавству та змінити формулювання причини звільнення і дату звільнення наступним чином «Звільнити з роботи за власним бажанням на підставі, передбаченій п. 3 ст. 38 КЗпП України з 19.12.2022 року».

Ухвалою суду від 23.01.2023, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд в спрощеному позовному провадженні з викликом сторін.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 19.09.2023 задоволено клопотання відповідача про розгляд справи у закритому режимі.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 31.10.2023 (суддя Скрипник О.Г.) задоволено клопотання позивача та витребувано у відповідача докази.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано на розгляд судді Гребенюк В.В.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 22.01.2024 справу прийнято до розгляду судді Гребенюк В.В.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 до АТ «Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта», про зміну причини та дати звільнення залишено без задоволення.

Залишаючи позов без задоволення суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами було укладено Контракт відповідно до п. 6.5. якого у разі прийняття Директором Товариства рішення про припинення повноважень Працівника без пояснення причин, що передбачає негайне звільнення.

Отже, порядок звільнення було обумовлено між сторонами у Контракті.

Також, судом встановлено, що роботодавцем працівнику було доручено роботу, яка відповідає його посадовим обов`язкам, як першого заступника директора.

Матеріалами справи підтверджується, що позивача було звільнено з займаної посади на підставі п. 6.5. Контракту та п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Так суд зазначає, що позивачем не доведено, а відповідачем спростовано доводи про те що працівника було звільнено з порушенням законодавства про працю, адже такі доводи ґрунтуються лише на складеній особисто позивачем заяви про звільнення.

Крім цього, позивачем не доведено незаконності свого звільнення на підставі п. 6.5. Контракту та п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а відтак, доходить до висновку про залишення позову без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Кобзар В.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарзі зазначено, що суд неправильно оцінив спірні правовідносини. Предметом позову є не вимога про визнання незаконності звльнення та поновлення на роботі, а вимога змінити дату та формулювання причини звільнення, що за відсутності вимоги про поновлення на роботі дає можливість суду захистити порушене право у спосіб, визначений ч.3 ст.235 КЗпП України, тобто змінити фомулювання і вказати в рішенні причину звільнення у відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону, зокрема «звільнити за власним бажанням на підставі, передбаченій п.3 ст.38 КЗпП України з 19.12.2022 року», як того просив позивач, звертаючись із за явою про звільнення.

Суд не врахував того, що відповідач одразу після звернення з заявою про звільнення звільнив позивача, однак неправильно зазначив формулювання причини

і дату звільнення, при цьому бажання звільнити та бути звільненим, так само як і факт звільнення сторонами визнається.

Суд не врахував право позивача бути звільненим згідно з законом.

Формулювання причини звільнення на підставі п. 8 ст. 36 КЗііПУкраїни замість звільнення на підставі п. З ст. 38 КЗпП України порушує право позивача на припинення трудових відносин згідно із законом, позбавляє його права на компенсацію, визначену ст. 6 Закону України «Про охорону праці» та ст. 44 КЗпП України для осіб, трудовий договір з якими припиняється у зв`язку з невиконання роботодавцем вимог законодавства про охорону праці на підставі ст. 38 КЗпП України, призвело до внесення неправильного запису про звільнення у трудовій книжці, зробленого на виконання ст. 47 КЗпП України та п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110, тощо.

У зв`язку з невиконанням відповідачем вимог законодавства про охорону праці позивач не бажав продовжувати трудові відносини та не вимагав поновлення його на роботі, не просив компенсацій. Але він не згоден з датою і формулюванням причини його звільнення і тому звернувся з позовними вимогами про зміну дати і формулюванням причини звільнення, задоволення яких забезпечило б відновлення його прав, порушених у зв`язку з неправильним звільненням. Такий спосіб відновлення порушеного права встановлений законом.

Відмова у позові та неправильна оцінка спірних правовідносин призвела до того, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, не застосував ч. 3 ст. 235 КЗпП України, що підлягала застосуванню, відповідно до якої у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Отже, з урахуванням обставин справи та виходячи з того, що позов спрямований на припинення трудових правовідносин згідно із законом, враховуючи те, що позивач не бажав продовжувати трудові відносини з відповідачем, ефективним і таким, що не суперечить закону, було обрано такий спосіб захисту як прийняття судом рішення про зміну дати звільнення та формулювання причини звільнення з посиланням на відповідну норму закону (ч.3 ст. 38 КЗпП України) без поновлення позивача на роботі, а також без будь-яких вимог до відповідача. Застосування визначеного ч. З ст. 235 КЗпП України способу захисту порушеного права є ефективним для позивача та не створює негативних наслідків для відповідача.

Не застосування ефективного способу захисту призвело до порушення завдань цивільного судочинства, визначених ч. 1 ст. 2 ЦПК України.

Також зазначає, що судом залишено без уваги докази та аргументи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що призвело до того, що суд помилково погодився з твердженнями позивача про правильність посилання на п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України під час формулювання причини звільнення, у той час коли обставини справи свідчать про необхідність посилання на п. З ст. 38 КЗпП України.

Зокрема, згідно з ч. З ст. 38 КЗпП України працівник має право за власним бажанням у визначений ним строк розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судом залишено без уваги те, що позивач звернувся до роботодавця з заявою про звільнення із займаної посади за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України у зв`язку порушенням роботодавцем законодавства про працю.

У своїй заяві позивач вказав на обставини порушення роботодавцем законодавства про працю, зокрема, підписаним директором підприємства наказом від 14.12.2022 року № 15/27ДСК позивача було визначено відповідальним за організацію виводу з технологічного резерву потужностей підприємства з терміном виконання до 24.12.2022 року. Однак в умовах систематичних посадок напруги пуск та безпечна експлуатація технологічних установок ПАТ «Укртатнафта» неможливі, пуск в існуючих умовах ніс загрозу пожеж, вибухів та загибелі людей, а відповідальний за організацію безпечного пуску нестиме кримінальну відповідальність при настанні негативних наслідків.

08 квітня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника АТ «Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта» - адвоката Шагірманова Д.О. в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без задоволення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Кобзар В.А. підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник АТ «Транснаціональна фінансово-промислова нафтова компанія «Укртатнафта» - адвокат Заєць Ж.Ю. проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 25.11.2022 позивача було прийнято на посаду Першого заступника директора, на підставі Наказу №183 про прийняття на роботу, про що свідчить запис у трудовій книжці позивача та (т.1, а.с. 153, а.с. 27).

28.11.2022 між позивачем та відповідачем було укладено Контракт, відповідно до п. 1.1. та п. 1.2. якого цей Контракт є строковим трудовим договором. На підставі Контракту виникають трудові відносини між працівником та роботодавцем (т. 1. а.с. 33 - 40).

Згідно з п. 2.1. Контракту, працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим контрактом, а Товариство зобов`язується обладнати робоче місце відповідно до вимог нормативних актів, забезпечити необхідні для виконання роботи умови та оплату праці згідно з законодавством, колективним договором і цим Контрактом. Перелік трудових та посадових обов`язків працівника визначено даним Контрактом.

У п. 2.2., п. 2.2.1., п. 2.2.2. та п. 2.2.3. Контракту визначено, що працівник зобов`язується діяти в інтересах Товариства, забезпечувати ефективність його господарської діяльності. У межах наданих Працівнику повноважень здійснювати керівництво, контроль і координацію поточної діяльності Товариства, за напрямом. Виконувати завдання та обов`язки, передбачені законодавством України, статутом Товариства, рішеннями органів Товариства, виданою в установленому порядку довіреністю та іншими документами Товариства.

Цей Контракт може бути розірваний у встановленому законодавством України порядку до закінчення строку його дії, встановленого відповідно до Контракту, а Працівник звільнений з посади, у разі прийняття Директором Товариства рішення про припинення повноважень Працівника без пояснення причин, що передбачає негайне звільнення. У цьому випадку припинення Контракту Працівнику виплачується Основна Заробітна Плата, за домовленістю сторін вихідна допомога не виплачується (п. 6.5. Контракту).

Відповідно до п. 7 Наказу від 14.12.2022 №15/27 ДСК на першого заступника директора (позивача) покладено обов`язок організувати вивід з технологічного резерву потужностей підприємства з дотриманням максимально можливих безпечних умов експлуатації технологічних установок в умовах воєнного стану, з яким позивача ознайомився особисто (т.1, а.с. 50).

16.12.2022 працівник звернувся до роботодавця з заявою, в якій просив звільнити його за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України з 19.12.2022 (т. 1, а.с. 154).

Роботодавцем на підставі Наказу №4/1899 від 16.12.2022 було звільнено позивача з роботи на підставах передбачених п. 6.5. Контракту, п.8 ст. 36 КЗпП України, підстава звільнення: Контракт із ОСОБА_1 від 28.11.2022. (т. 1. а.с. 53).

При звільненні позивачу виплачені належні йому суми компенсації невикористаної відпустки і здійснено повний розрахунок відповідно до законодавства про працю.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд неправильно оцінив спірні правовідносини. Предметом позову є не вимога про визнання незаконності звільнення та поновлення на роботі, а вимога змінити дату та формулювання причини звільнення, що за відсутності вимоги про поновлення на роботі дає можливість суду захистити порушене право у спосіб, визначений ч.3 ст.235 КЗпП України, тобто змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону, зокрема «звільнити за власним бажанням на підставі, передбаченій п.3 ст.38 КЗпП України з 19.12.2022 року», як того просив позивач, звертаючись із за явою про звільнення.

Як убачається з матеріалів справи, звільнення позивача відбулося з підстави, які передбачені п. 6.5 контракту між позивачем та відповідачем.

Разом з тим, позивач у позові просив суд змінити не формулювання причини звільнення, а підстави такого звільнення.

Згідно ч. З ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Статтею 36 КЗпП України передбачено підстави для звільнення працівників, а саме підставами припинення трудового договору є:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

71) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України «Про запобігання корупції», встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

72) з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади»;

73) набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках;

8) підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом;

81) смерть роботодавця - фізичної особи або набрання законної сили рішенням суду про визнання такої фізичної особи безвісно відсутньою чи про оголошення її померлою;

82) смерть працівника, визнання його судом безвісно відсутнім або оголошення померлим;

83) відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль;

9) підстави, передбачені іншими законами.

У випадках, передбачених пунктами 7, 71 і 73 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 72, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України «Про очищення влади».

Для припинення трудового договору з підстав, передбачених пунктом 81 частини першої цієї статті, працівник подає в електронній або паперовій формі до будь-якого районного, міськрайонного, міського центру зайнятості, філії регіонального центру зайнятості заяву про припинення трудового договору з викладенням відповідної інформації та копії документів, що підтверджують обставини, зазначені у пункті 8-1 частини першої цієї статті (за наявності). Датою припинення трудового договору вважається день подання відповідної заяви. Районний, міськрайонний, міський центр зайнятості, філія регіонального центру зайнятості за місцем звернення працівника у день припинення трудового договору повідомляє про це:

центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Порядок припинення трудового договору з підстав, передбачених пунктом 81 частини першої цієї статті, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору.

У разі зміни роботодавця, а також у разі їх реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи роботодавця можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Отже, як вбачається з матеріалів справи, позивач просить змінити не формулювання звільнення а підстави такого звільнення які передбачені законодавством.

У постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №524/679/19 зазначено, що «Вищезазначені положення матеріального закону апеляційним судом залишено поза увагою, вирішуючи спір, суд на порушення вимог статті 235 КЗпП України змінив не Формулювання причини звільнення відповідачів, а його підстави: із «звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул без поважної причини)» на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».

Отже, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою наведені норми матеріального права та не врахували, що у випадку зазначення працівником та роботодавцем різних обставин звільнення: власне бажання та прогул, суд не може приймати рішення про зміну Формулювання причин звільнення. Належним способом захисту прав позивача у такому випадку є визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування".

Аналогічні висновки, про те, що «суд не має права змінювати формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення» , у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 524/679/19, від 01.12.2021 року у справі № 756/10531/20.

Враховуючи викладене колегія судів дійшла до висновку про те, що доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Також, апеляційний суд зазначає, що законодавство України не містить вимоги для роботодавця обов`язково відмовляти працівникові у задоволенні його заяви про звільнення перед тим, як приймати рішення щодо припинення трудового договору з інших підстав.

Як встановлено матеріалами справи, відповідачем здійснено звільнення позивача на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України та пункту 6.5 укладеного між сторонами контракту.

При цьому, у наказі про звільнення, наявному в матеріалах справи, підставою звільнення зазначено саме пункт 6.5 контракту, без посилання на заяву працівника. Враховуючи викладене, здійснене звільнення є законним і обґрунтованим. Тому аргументи апеляційної скарги щодо того, що відповідач після отримання заяви працівника про звільнення допустив помилки у формулюванні причини та зазначенні дати звільнення, хоча саме бажання сторін припинити трудові відносини та факт звільнення сторонами не заперечуються, не знаходять свого підтвердження та спростовуються зібраними у справі доказами.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави передбачені контрактом.

Відповідно до п. 6.5 Контракту Укладеним між позивачем та відповідачем від 28 листопада 2022 року сторони узгодили, що «Контракт може бути розірваний у встановленому законодавством України порядку до закінчення строку його дії, встановленого відповідно до пункту 9.1 цього Контракту, а Працівник звільнений з посади, у разі прийняття Директором Товариства рішення про припинення повноважень Працівника без пояснення причин, що передбачає негайне звільнення».

Враховуючи наведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення ОСОБА_1 було здійснено відповідно до чинного законодавства України, оскільки умови укладеного між сторонами контракту чітко передбачали право директора товариства ухвалювати рішення про негайне припинення трудових відносин. Водночас, пунктом 8 частини першої статті 36 КЗпП України встановлено можливість припинення трудового договору на умовах, визначених у контракті. Таким чином, здійснене звільнення є правомірним, а твердження апеляційної скарги щодо наявності порушення вимог законодавства при звільненні позивача не знаходять свого підтвердження в матеріалах справи та є необґрунтованими.

Ознайомившись із висновками Верховного Суду, на які позивач звернув увагу у апеляційній скарзі, колегія суддів відхиляє за необґрунтованістю його твердження про неврахування цих висновків судом першої інстанції. Відмінності у підходах судді у цій і зазначених позивачем справах зумовлені різницею в їхніх обставинах і у досліджених судом доказах.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 рокубез змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення а рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Кобзарем Валерієм Анатолійовичем - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 12 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна