Провадження №2/524/2920/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2025 року

Автозаводський районний суд міста Кременчука у складі:

головуючого судді Ковальчук Т. М.,

за участю: секретаря судового засідання Воблікової І. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький колісний завод» про стягнення компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості із заробітної плати,

УСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Автозаводського районного суду міста Кременчука із зазначеною позовною заявою, у якій просить стягнути з Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький колісний завод» (далі ПрАТ «Кременчуцький колісний завод») на його користь: середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 січня 2023 року по 04 листопада 2024 року в сумі 120918,03 грн; 19894,62 грн у рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати, а також судові витрати.

На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що він перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Кременчуцький колісний завод» з 27 листопада 1997 року; 01 жовтня 2019 року був призначений на посаду начальника дільниці з виготовлення продукції, а 02 січня 2023 року наказом з ним було безпідставно призупинено трудовий договір та фактично відсторонено від роботи.

Вважаючи призупинення з ним трудового договору, таким що не відповідає вимогам чинного законодавства, порушує його права на працю та приватне життя, він звернувся до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з відповідною скаргою, за результатами перевірки якого встановлено, що наказ про призупинення з ним трудового договору не відповідає вимогам чинного законодавства; щодо голови правління генерального директора ПрАТ «Кременчуцький колісний завод» Семенова І. С. складено протокол про адміністративне правопорушення згідно з частиною першою статті 41 КУпАП та направлено до суду; відповідачу направлено припис, яким зобов`язано останнього видати наказ про скасування наказу про призупинення з пзивачем трудового договору.

04 листопада 2024 року відповідач видав наказ № 22К, яким скасував наказ про призупинення трудового договору на виконання припису Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці та в зв`язку з невідповідністю його чинному законодавству.

Так, позивач зазначає, що зі змісту наказу про призупинення з ним трудового договору не вбачається абсолютної неможливості надання відповідачем йому роботи; ПрAT «Кременчуцький колісний завод» своєї діяльності не припиняло, і станом на час початку збройної агресії російської федерації проти України, і станом на час прийняття наказу 02 січня 2023 року, і станом на теперішній час товариство продовжує працювати, у зв`язку з чим є необхідність в організації та виконанні роботи працівниками дільниці з виготовлення продукції, а, отже, і об`єктивна необхідність та можливість надання роботи працівникам дільниці з виготовлення продукції, у тому числі і йому, як начальнику цієї дільниці. Дію трудового договору відповідач призупинив на підставі статті 13 Закону № 2136-IX, однак з дня введення воєнного стану ні на день не призупиняв свою роботу. Тому ті причини, на які він посилається, не є обставинами, які однозначно та абсолютно виключають можливість надання та виконання роботи, що відповідно до вимог статті 13 Закону № 2136-IX є підставою для призупинення дії трудового договору. На думку позивача, у відповідача була можливість переведення його на іншу роботу (іншу посаду), чи залучення до роботи за дистанційною формою організації праці, застосування іншого механізму, встановлення скороченої тривалості робочого часу тощо. Отже, враховуючи специфіку діяльності відповідача, а також функціональні обов`язки позивача, є всі підстави вважати, що обставин, які абсолютно виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, не існувало, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її.

За доводами позивача, відповідач незаконно позбавив його роботи та заробітку на 461 робочий день, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 02 січня 2023 року по 04 листопада 2024 року становить 120918,03 грн (з розрахунку 262,29 грн * 461 = 120 918,03 грн).

Крім того, у 2022 році у відповідача утворилась перед позивачем заборгованість із заробітної плати в сумі 19894,62 грн. З цього приводу він також звертався до Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці з відповідною скаргою, за результатами розгляду якої було одержано відповідь про те, що за результатами заходу контролю, згідно з довідкою про заборгованість з виплати заробітної плати, наданої посадовими особами товариства, сума заборгованості з виплати позивачу заробітної плати становить 19894,62 грн (у тому числі за: лютий 2022 року 120,00 грн, за травень 2022 року 13 592,36 грн; за листопад 2022 року 6 182,26 грн). Щодо голови правління генерального директора ПрАТ «Кременчуцький колісний завод» складено протокол про адміністративне правопорушення за статтею 188-6 КУпАП, накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 884,00 грн, а також винесено припис щодо усунення порушень вимог законодавства про працю в термін до 29 листопада 2024 року, однак цей припис не виконано до цього часу, а заборгованість із заробітної плати не виплачена.

Відповідач протягом двох років ігнорує свій обов`язок щодо виплати заборгованості, у зв`язку з чим він змушений стягувати заборгованість в судовому порядку.

Ухвалою від 18 грудня 2024 року Автозаводський районний суд міста Кременчука відкрив провадження у справі для розгляду в загальному позовному провадженні та призначив підготовче судове засідання на 15 січня 2025 року, яке неодноразово відкладалося у зв`язку з заявами представника відповідача.

Автозаводський районний суд міста Кременчука ухвалою від 29 квітня 2025 року підготовче засідання у справі закрив та призначив справу до розгляду на 02 червня 2025 року, яке відкладено на 02 липня 2025 року за клопотанням представника відповідача.

У судове засідання позивач не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, звернувся з заявою, у якій просив розглянути справу без його участі, позов підтримав, просив його задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином; із клопотанням про відкладення розгляду справи не звертався, своїм правом подати відзив на позовну заяву не скористався, тому в силу вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд дійшов таких висновків.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України).

Так, однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода обов`язкових яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Однією з головних гарантій від незаконного звільнення, яка ґрунтується на положеннях Конвенції Міжнародної Організації Праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця від 22 червня 1982 року (далі Конвенція МОП № 158), є те, що роботодавець не може діяти довільно, на власний розсуд визначаючи як підстави, так і процедуру звільнення.

Згідно зі статтею 9 Конвенції МОП № 158 тягар доказування наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Аналогічний правовий висновок щодо принципу розподілу тягаря доказування у трудових спорах та застосування до спірних правовідносин Конвенції МОП № 158 міститься в постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 235/3148/17-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 520/211/16-ц.

У той же час, як вбачається зі змісту статті 7 Конвенції МОП № 158, трудові відносини з працівником не припиняються з причин, пов`язаних з його поведінкою і роботою доти, доки йому не нададуть можливість захищатись у зв`язку з висунутим проти нього звинуваченням.

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 22 травня 2019 року у справі №757/61865/16-ц, свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.

Суд встановив, що з 27 листопада 1997 року позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем, з 01 жовтня 2019 року був призначений на посаду начальника дільниці з виготовлення продукції цього товариства.

Наказом від 02 січня 2023 року товариство призупинило трудовий договір, укладений з позивачем, підстава стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Наказом від 04 листопада 2024 року на виконання припису про скасування наказу (розпорядження) роботодавця або усунення порушень законодавства про працю щодо призупинення трудового договору № ПНС/ПЛ/16411/184/П від 09 жовтня 2024 року ПрАТ «Кременчуцький колісний завод» скасувало наказ № 47 к від 02 січня 2023 року «Про призупинення трудового договору з начальником дільниці з виготовлення продукції ОСОБА_1 з 04 листопада 2024 року».

Зі змісту адресованих ОСОБА_1 листів Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці вбачається, що за результатами проведеної перевірки ПрАТ «Кременчуцький колісний завод» встановлено порушення вимог Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», щодо директора цього товариства складено протокол про адміністративне правопорушення та винесено припис щодо усунення порушень вимог законодавства про працю; згідно з довідкою про заборгованість з виплати позивачу заробітної плати сума заборгованості становить 19894,2 грн; за результатами проведеної позапланової перевірки щодо правомірності призупинення дії трудового договору від 02 січня 2023 року № 47к встановлено, що документи, які б підтверджували факт неможливості виконання обома сторонами своїх обов`язків, передбачених трудовим договором, це товариство не надало, в наказі не зазначено інформації про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої трудові обов`язки та спосіб обміну інформацією, умови відновлення дії трудового договору. Отже, за висновками перевірки посадові особи ПрАТ «Кременчуцький колісний завод» порушили вимоги статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до цього часу. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року. Вказаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю, законів України «Про державну службу», «Про службу в органах місцевого самоврядування», інших законодавчих актів, що регулюють діяльність державних службовців, посадових осіб місцевого самоврядування у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Призупинення дії трудового договору це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором (частина перша статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»).

Згідно з частиною четвертою статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Вимушений прогул це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (постановуа Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21).

У постанові від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 Об`єднана палата Касаційного цивільного суд у складі Верховного Суду висловила такі висновки: «Сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» №75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору»), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення наказу АТ «НАК «Нафтогаз України» №75 від 14 квітня 2022 року «Про призупинення дії трудового договору») є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону».

При цьому зміст статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у редакції Закону № 2352-IX від 01 липня 2022 року підтверджує правильність наведеного вище висновку. Так, з пояснювальної записки до законопроекту вбачається, що ним уточнено порядок та умови застосування механізму призупинення дії трудового договору, враховуючи виявлені непорозуміння щодо підстав та мети його впровадження, а також уникнення можливих ризиків зловживань з боку роботодавців та забезпечення трудових гарантій працівників в умовах воєнного стану.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не був ініціатором призупинення із ним трудового договору, не звертався до відповідача з питанням про те, що він не може виконувати роботу через збройну агресію і тому слід призупинити із ним дію трудового договору.

Відповідачем не доведено та з матеріалів справи не вбачається абсолютної неможливості виконання позивачем роботи за займаною у ПрАТ «Кременчуцький колісний завод» посадою.

З матеріалів справи також не вбачається абсолютної неможливості надання відповідачем роботи позивачу.

Ураховуючи наведене, наказ від 02 січня 2023 року про призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним. При цьому він не підлягає скасуванню у судовому порядку, оскілки 04 листопада 2024 року відповідач видав наказ № 22К, яким скасував наказ про призупинення трудового договору на виконання припису Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці та в зв`язку з невідповідністю його чинному законодавству.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частинами першою, другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Частина третя статті 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями частин першої четвертої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина перша статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до частини шостої цієї статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статі 89 ЦПК України).

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідач не надав відповідних належних та допустимих доказів, які б спростовували заявлені позивачем позовні вимоги і свідчили б про неможливість надання відповідачем роботи саме позивачу за його посадовими обов`язками, станом на час прийняття наказу від 02 січня 2023 року про призупинення дії трудового договору. Під час розгляду справи судом не встановлено, що на час видання цього наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника виконувати її.

За наведених умов у цій справі встановлено наявність підстав для задоволення позову через недоведеність відповідачем передбачених законом підстав для призупинення з позивачем дії трудового договору і, як наслідок, для невиплати позивачеві заробітної плати, а тому з метою поновлення порушених прав позивача слід стягнути не отриману за час дії цього наказу заробітну плату (середній заробіток).

При цьому суд враховує викладену у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суд у складі Верховного Суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 позицію про те, що у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України. Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі».

Судом встановлено, що позивач дійсно перебував у вимушеному прогулі з вини роботодавця, а видання наказу про призупинення дії трудового договору призвело до невиплати заробітної плати позивачеві.

Згідно з пунктом 1 розділу І Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ вказаного вище Порядку, у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з наявною в матеріалах справи копією довідки ОК-7 позивачу у грудні 2022 року нарахована заробітна плата в сумі 0,00 грн, у листопаді 2022 року 7776,43 грн, а в жовтні 2022 року 5205,44 грн.

За змістом пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 розділу IV Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Отже, розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який має бути стягнений з відповідача на користь позивача, є наступним:

- 12981,87 грн (сума заробітної плати за листопад та жовтень 2022 року): 43 (кількість робочих днів у листопаді та жовтні 2022 року) = 301,90 грн (середньоденна заробітна плата);

- 480 (кількість робочих днів з 02 січня 2023 року по 04 листопада 2024 року) х 301,90 грн (середньоденна заробітна плата) = 144912,00 грн (середній заробіток за час вимушеного прогулу).

Водночас позивач просить стягнути з ПрАТ «Кременчуцький колісний завод» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 120918,03 грн.

Ураховуючи положення частини другої статті 264 ЦПК України, а також висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постановах від 19 лютого 2025 року у справі № 903/468/24 та від 17 квітня 2025 року № 911/65/24, суд виходить, що у цьому випадку стягненню з відповідача підлягає заявлена позивачем сума, а саме 120918,03 грн.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає також про наявність заборгованості з виплати заробітної плати у сумі 19894,62 грн, а на обґрунтування своїх доводів посилається на інформацію з листа Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, яким йому було повідомлено, зокрема, що за результатами проведеної перевірки ПрАТ «Кременчуцький колісний завод» сума заборгованість з виплати йому заробітної плати становить 19894,2 грн.

У статті 21 Закону України від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР «Про оплату праці» зокрема, визначено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

За правилами статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Ураховуючи, що відповідач наведену позивачем інформацію не заперечив, факту не виплати йому заробітної плати не спростував, суд вбачає наявність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості з виплати заробітної плати у сумі 19894,62 грн.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 140812,65 грн, з яких 120918,03 грн середній заробіток за час вимушеного прогулу та 19894,62 грн заборгованість з виплати заробітної плати.

Окрім того, відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати щодо сплати 1211,20 грн судового збору.

На підставі викладеного, керуючись статтями 10, 12, 13, 76-81, 141, 263-265, 273, 352, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Задовольнити позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький колісний завод» про стягнення компенсації середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заборгованості із заробітної плати.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Кременчуцький колісний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 120918 (сто двадцять тисяч дев`ятсот вісімнадцять) грн 03 коп., заборгованість з виплати заробітної плати у сумі 19894 (дев`ятнадцять тисяч вісімсот дев`яносто чотири) грн 62 коп., а також 1211 (одну тисячу двісті одинадцять) грн 20 коп. судового збору.

Рішення в частині стягнення заробітку за час вимушеного припинення дії трудового договору за один місяць допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Кременчуцький колісний завод», , проїзд Григорія Гамалії, буд. 8, м. Кременчук, Полтавська обл.

Суддя Т. М. Ковальчук