ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 677/1368/22

Провадження № 22-ц/820/1017/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Грох Л.М., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представниці позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Кізюн Тетяни Андріївни, третя особа державний нотаріус Красилівської державної нотаріальної контори Тиховська Вікторія Володимирівна, про визнання заповіту недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 5 березня 2025 року,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Хмельницького районного нотаріального округу Кізюн Т.А. (далі приватний нотаріус Кізюн Т.А.), третя особа державний нотаріус Красилівської державної нотаріальної контори Тиховська В.В. (далі державний нотаріус Тиховська В.В.), про визнання заповіту недійсним, скасування свідоцтва про право на спадщину, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

ОСОБА_2 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її брат ОСОБА_4 , внаслідок чого відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1 (далі житловий будинок), і земельну ділянку площею 1,117 га з кадастровим номером :03:004:0053, розташовану на території колишньої Яворовецької сільської ради Красилівського району Хмельницької області та призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (далі земельна ділянка).

Позивачка як спадкоємиця ОСОБА_4 другої черги за законом прийняла спадщину в установленому порядку та отримала у державного нотаріуса ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок.

За життя, тобто 5 червня 2020 року, ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кізюн Т.А. (зареєстровано в реєстрі за №286), яким земельну ділянку заповів ОСОБА_3 . На підставі цього заповіту 26 травня 2022 року державний нотаріус Тиховська В.В. видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом (зареєстровано в реєстрі за №1-693) та зареєструвала право власності відповідача на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 46924524).

Заповіт ОСОБА_4 є недійсним, оскільки позивачка перебувала із спадкодавцем у добрих, родинних стосунках, між ними ніколи не було таємниць, вони завжди вирішували всі питання разом, радились і допомагали один одному. Саме існування заповіту на ім`я ОСОБА_3 , який є сторонньою особою для спадкодавця, викликає сумнів у його правомірності. До того ж, заповіт посвідчено задовго до укладення між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 договору емфітевзису. Крім того, в оспорюваному заповіті у порушення вимог щодо його форми не зазначено дату та місце народження заповідача і відсутній його особистий підпис.

Недійсність заповіту тягне за собою скасування свідоцтва про право на спадщину та державної реєстрації права власності відповідача на земельну ділянку.

За таких обставин ОСОБА_2 просила суд:

визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , посвідчений 5 червня 2020 року приватним нотаріусом Кізюн Т.А. та зареєстрований у реєстрі за №286;

скасувати свідоцтво про право на спадщину, видане 26 травня 2022 року державним нотаріусом Тиховською В.В. на ім`я ОСОБА_3 у спадковій справі, заведеній після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадщину, яка складається із земельної ділянки;

скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно реєстрацію права власності на земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер 1-693 від 26 травня 2022 року, виданого державним нотаріусом Тиховською В.В.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Красилівського районного суду Хмельницької області від 5 березня 2025 року в позові відмовлено.

Суд керувався тим, що оспорюваний заповіт підписаний заповідачем ОСОБА_4 і посвідчений приватним нотаріусом Кізюн Т.А., а тому за своїми формою і порядком посвідчення цей заповіт відповідає вимогам закону. Відтак позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Короткий зміст і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що заповіт ОСОБА_4 не відповідає вимогам чинного законодавства щодо його форми та посвідчення, зокрема: заповіт не підписаний заповідачем особисто, у заповіті не зазначено місце його складання та вчинено запис не на державній мові; заповіт посвідчений нотаріусом за межами свого нотаріального округу та не за місцем знаходження приміщення, яке є робочим місцем нотаріуса. Суд поклав в основу рішення висновок почеркознавчої експертизи, який складений із порушенням порядку призначення та проведення судових експертиз, а відтак є неналежним і недопустимим доказом. Крім того, ОСОБА_4 хворів на тяжке захворювання та не міг скласти заповіт за станом здоров`я, але судом не була призначена посмертна психіатрична експертиза для з`ясування, чи здатен він був усвідомлювати значення своїх дій при складанні заповіту.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

ОСОБА_3 , приватний нотаріус Кізюн Т.А. та державний нотаріус Тиховська В.В. не подали відзив на апеляційну скаргу.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильності рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про скасування свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, а тому згідно з частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в апеляційному порядку в цій частині рішення суду не переглядається. Також апеляційний суд в силу частини шостої статті 367 ЦПК України не приймає та не розглядає доводи апеляційної скарги щодо посвідчення нотаріусом заповіту за межами свого нотаріального округу та не за своїм робочим місцем, щодо перебування заповідача на час посвідчення заповіту у важкому стані, внаслідок чого він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними, оскільки такі підстави позову не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

2. Мотивувальна частина

Позиція суду апеляційної інстанції

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Заслухавши учасницю судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

Суд першої інстанції не врахував норми статей 2, 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), статей 1, 3 Закону України від 2 вересня 1993 року №3425-ХІІ «Про нотаріат» (далі Закон №3425-ХІІ) та не застосував приписи статей 4, 5, 13, 48 ЦПК України.

У зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права оскаржуване рішення суду підлягає зміні.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини

ОСОБА_2 є рідною сестрою ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя, тобто 5 червня 2020 року, ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кізюн Т.А. (зареєстровано в реєстрі за №286), яким заповів ОСОБА_3 земельну ділянку.

Внаслідок смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на житловий будинок і земельну ділянку.

На день смерті ОСОБА_4 проживав у Вереміївському будинку-інтернаті для громадян похилого віку за адресою: АДРЕСА_2 .

У встановлений законом строк ОСОБА_2 і ОСОБА_3 подали нотаріальній конторі заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4

26 травня 2022 року державний нотаріус Тиховська В.В. видала ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом (зареєстровано в реєстрі за №1-693) та зареєструвала право власності відповідача на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 46924524).

30 липня 2022 року державний нотаріус Тиховська В.В. видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом (зареєстровано в реєстрі за №1140) на житловий будинок.

Згідно з висновком експерта від 1 серпня 2024 року №СЕ-19/106-24/10539-ПЧ досліджуваний рукописний текст « ОСОБА_4 » заповіту від 5 червня 2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Красилівського районного нотаріального округу Кізюн Т.А. та зареєстрований в реєстрі за №286, виконаний ОСОБА_4 .

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції

а) щодо вимог до приватного нотаріуса

Частиною першою статті 2 ЦК України встановлено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону №3425-ХІІ вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси).

Нотаріус це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності (частина перша статті 3 Закону №3425-ХІІ).

Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Із положень статті 48 ЦПК України слідує, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що суб`єктами цивільних відносин можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Ці особи вправі захистити свої порушені, невизнані чи оспорювані права, свободи та інтереси, пред`явивши відповідний позов до суду. Відповідачами за таким позовом є особи, які мають безпосередній зв`язок із спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушили, не визнали або оспорили його права, свободи чи інтереси, і тому притягуються до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Цивільний процесуальний закон покладає саме на позивача обов`язок визначати відповідача у справі.

Визначення кола відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі №642/6181/16-ц).

Спір щодо нотаріальної дії треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням прав позивача іншою особою, на користь якої вчинена нотаріальна дія. Належним відповідачем у такій справі є особа, права якої оспорюються, тобто особа, на чию користь вчинена нотаріальна дія. Участь нотаріуса в якості відповідача (якщо позивач вважає його винним у порушенні прав) у спорі не змінює його цивільно-правового характеру.

Близьку за змістом правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 14 грудня 2022 року (справа №461/12525/15-ц) і від 1 квітня 2020 року (справа №520/13067/17).

ОСОБА_2 фактично оскаржує дії приватного нотаріуса Кізюн Т.А. при складанні та посвідченні заповіту ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 .

Зміст і характер спірних правовідносин свідчать про те, що спір у ОСОБА_2 виник саме з ОСОБА_3 , який має відповідати за пред`явленими вимогами.

Отже приватний нотаріус Кізюн Т.А. є неналежним відповідачем у справі, а тому заявлений до неї позов не підлягає задоволенню саме з цих підстав.

Вказані обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції.

б) щодо вимоги про визнання заповіту недійсним

Статтею 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Із положень частини першої статті 204 ЦК України слідує, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як передбачено статтею 207 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін (частина перша статті 209 ЦК України).

В силу статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (частина перша статті 1233 ЦК України).

Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Як передбачено статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що заповітом є особисте розпорядження особи, яким визначається порядок переходу прав та обов`язків (спадщини) до певних осіб на випадок смерті заповідача.

За своєю правовою природою заповіт відноситься до односторонніх правочинів, у зв`язку з чим він має відповідати не лише спеціальним вимогам закону, якими регулюються відносини спадкування, а й усім загальним вимогам, які висуваються законом до правочинів.

Заповіт складається у письмовій формі, має бути підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими уповноваженим посадовими особами. При цьому волевиявлення особи на складання заповіту має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Закон встановлює певні вимоги до змісту заповіту. У заповіті зазначається час і місце його складання, дата та місце народження заповідача. Заповіт може бути складено за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути прочитаний уголос і підписаний заповідачем, про що ним зазначається у заповіті перед його підписом.

Отже заповіти, складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, невідповідність тексту заповіту вимогам чинного законодавства тощо), є нікчемними. Визнання таких заповітів недійсними не вимагається.

Водночас заповіт, дійсність якого заперечується з тих підстав, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, може бути визнаний судом недійсним за відповідним позовом заінтересованої особи.

Право на звернення до суду гарантується чинним законодавством і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушується, не визнається або оспорюється. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 вересня 2022 року (справа №908/976/19).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року у справі №916/3156/17 зазначено, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

До подібних висновків про те, що нікчемний заповіт не підлягає визнанню недійсним, дійшов Верховний Суд України у постанові від 6 вересня 2017 року (справа №6-2424цс16) та Верховний Суд у постановах від 19 червня 2019 року (справа №398/3558/16-ц), від 3 липня 2019 року (справа №725/2412/15-ц), від 11 грудня 2019 року (справа №323/3359/17), від 23 вересня 2020 року (справа №572/3771/18).

ОСОБА_2 заявила вимоги про визнання оспорюваного заповіту недійсним з підстав порушення вимог щодо його форми, хоча правовим наслідком задоволення таких вимог є визнання заповіту нікчемним.

Отже ОСОБА_2 обрала неналежний спосіб захисту цивільного права, внаслідок чого заявлений нею позов про визнання заповіту недійсним не підлягає задоволенню саме з цих підстав.

Суд першої інстанції помилково відмовив у цьому позові ОСОБА_2 за недоведеністю вимог.

3. Висновки суду апеляційної інстанції

Під час розгляду справи суд першої інстанції не дотримався норм матеріального та процесуального закону, хоча зробив правильні висновки по суті вирішеного спору.

У зв`язку з цим, мотивувальну частину рішення суду слід змінити.

Керуючись статтями 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Красилівського районного суду Хмельницької області від 5 березня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 2 липня 2025 року.

Судді: О.І. Ярмолюк

Л.М. Грох

Т.О. Янчук

Головуючий у першій інстанції Шовкун В.О.

Доповідач Ярмолюк О.І. Категорія 39