провадження № 22-ц/824/9598/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року, ухвалене під головуванням судді Ластовка Н.Д. в місті Києві, дата складення повного тексту рішення 12 жовтня 2015 року, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року АТ КБ «Приватбанк»звернулося до суду із позовом в якому просило стягнути з солідарно відповідачів заборгованість за кредитним договором № k2S4GK00260033 від 11 квітня 2007 року на загальну суму 6 526 045,56 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачами порушено умови кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту, відсотків та комісії за користування кредитом, що є предметом позовних вимог.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року позов АТ КБ «Приватбанк» задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову до неївідмовити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що, вона не була повідомлена про розгляд справи та не мала можливості подати докази по справі які мають важливе значення для її вирішення. Вказує, що 31 травня 2011 року Дніпровським районним судом м. Києва вже розглядалась справа №2-607/2011(1), в рамках якої з ОСОБА_1 стягнуто на користь позивача заборгованість у розмірі 853 877,37 грн. за цим самим кредитним договором № K2S4GK00260033 від 11 квітня 2007 року. В матеріалах справи наявна архівна копія цього рішення засвідчена судом з відміткою про набранням ним законної сили. Існування рішення суду у справі № 2-607/2011(1) позивач приховав, що є зловживанням процесуальними правами. У цій справі № 755/16166/15-ц судом встановлено, що 11 квітня 2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 254GK00260033, за умовами якого, банк надав позичальнику грошові кошти у загальному розмірі 80 650,00 дол. США на придбання квартири та на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків на термін до 10 квітня 2022 року. Отже, з наведеного вбачається, що цивільна справа № 2-607/2011(1), за результатами розгляду якої судом 31 травня 2011 року було ухвалено рішення, що набрало законної сили, та цивільна справа № 755/16166/15-ц є аналогічними за своїм предметом (стягнення заборгованості) та підставами (невиконання зобов`язань за кредитним договором № k2S4GK00260033 в частині повернення кредитних коштів та сплати відсотків, процентів, комісії та інших платежів), позови заявлені одним і тим же самим позивачем до одних і тих самих відповідачів. Таким чином, провадження у справі підлягало закриттю, однак ОСОБА_1 через необізнаність про справу (неналежне повідомлення судом) була позбавлена можливості подати клопотання про закриття провадження у справі в частині позовних вимог направлених до неї. Враховуючи, що банк реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, процентів за користування кредитом, пені та передбачених договором штрафів, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України банк змінив строк виконання основного зобов`язання, тому з моменту звернення банку до суду з вимогою (18.03.2011 року) його право на отримання процентів та пені за кредитним договором припинилося. Таким чином, у справі № 2-607/2011(1) та у цій справі №755/16166/15-ц спір стосувався одного і того ж кредитного договору, між тими самими сторонами. При цьому після звернення до суду з позовної вимогою 18 березня 2011 року та ухвалення судом рішення, подальші права банку, пов`язані з неповерненням коштів, мають інший спосіб захисту (ст. 625 ЦК України). Однак у цій справі позивач стягував кошти ніби вперше, що не відповідає дійсності. Тому, ухвалюючи заочне рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції допустив подвійне стягнення за одним і тим же кредитним договором.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк», вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, зазначає, що у справах 2011 року та 2015 року Банком пред`явлено до стягнення заборгованість, яка виникла хоч і за тим самим Кредитним договором, проте за різні періоди нарахування боргу. А тому, в обох справах нетотожним є предмет спору.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом встановлено, що 11 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № k2S4GK00260033, за умовами якого, банк надав позичальнику грошові кошти у загальному розмірі 80 650,00 дол. США на придбання квартири та на сплату страхових платежів зі сплатою відсотків у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом на термін до 10 квітня 2022 року (а.с. 11-12).

11 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки № k2S4GK00260033, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором за виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № k2S4GK00260033 від 11 квітня 2007 року (а.с. 17)

У зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору № k2S4GK00260033 від 11 квітня 2007 року, позивачем надані розрахунки по заборгованості за кредитним договором станом на 10 липня 2015 року за яким сума заборгованості з боку відповідачів становить 298 811,61 дол. США, що за курсом НБУ становить 6 526 045,56 грн., з яких:

- заборгованість за кредитом 69 546,91 дол. США

- заборгованість за відсотками 75 546,20 дол.

- заборгованість по комісії за користування кредитом - 11 172,00 дол. США

- пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 142 546,50 дол. США.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2011 року (справа № 2-607/2011(1)), позов ПАТ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 853 877,37 грн. за кредитним договором № К2S4GK00260033 від 11 квітня 2007 року. Рішення набрало законної сили.

Цим рішенням встановлено, що згідно договору № К2S4GK00260033 від 11 квітня 2007 року ОСОБА_1 11 квітня 2007 року отримала кредит у розмірі 80 650,00 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном звернення 10 квітня 2022 року.

Виконання зобов`язання було забезпечено договорами поруки: а саме: Договором поруки від 11 квітня 2007 року, укладеним з поручителем ОСОБА_3 в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором Відповідача ОСОБА_1 , який несе солідарну відповідальність з боржником.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору станом на 18 березня 2011 року заборгованість складала -107 541,23 Доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ становить 853 877,37 грн., яка складається з наступного:

- 67 906,23 Долар США - заборгованість за кредитом;

- 22 091,89 Долар США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 14 015,11 Долар США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором;

- 3 528,00 Долар США - сума простроченої комісії відповідно до наданого розрахунку.

Отже, судом встановлено, що Банк звернувшись у березні 2011 року до Дніпровського районного суду м. Києва з позовними вимогами до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № К2S4GK00260033 від 11 квітня 2007 року, просив суду стягнути достроково усю наявну на той момент заборгованість, в тому числі і за тілом кредиту, строк сплати якої не настав.

Зазначені обставини не заперечував представник банку в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Такими діями банк реалізував своє право достроково вимагати заборгованість у повному обсязі, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, а тому на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки та комісії.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке не виконано в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

Якщо за судовим рішенням заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий правовий висновок викладено у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), та неодноразово підтверджений рішеннями Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у інших справах.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така правова позиція викладена у постанові Велика Палата Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), та неодноразово підтверджена рішеннями Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у інших справах.

Не дивлячись на зазначені вимоги законодавства, Банк, звернувшись у 2011 році до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 у повному обсязі та отримавши рішення про задоволення позову, продовжив нараховувати передбачені кредитним договором відсотки та пеню, а також сплачувати страхові платежі, передбачені кредитним договором, за рахунок збільшення заборгованості за тілом кредиту.

Саме тому, в 2015 році, повторно звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк просив суд стягнути з відповідачів 69 546,91 грн. тіла кредиту замість уже стягнутих 67 906,23 грн. в 2011 році та додатково нараховані після закінчення строку кредитного договору відсотки та комісію.

Отже, вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості, яка частково була стягнута іншим судовим рішенням, а частково складається з додатково нарахованих після закінчення кредитного договору сум є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову до ОСОБА_1 , суд першої інстанції, неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, не ґрунтуються на наявних у справі доказах, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення по суті вимог позивача.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 5 481,00 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення вимог апеляційної скарги, сплачений відповідачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з позивача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року в частині позовних вимог до ОСОБА_1 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

У задоволені позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», місце знаходження6 м. Київ, вул. Грушевського, 1 д, ідентифікаційний код 14360570 на користь ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 судовий збір у розмірі 5 481 (п`ять тисяч чотириста вісімдесят одна) гривня.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повне судове рішення складено 04 липня 2025 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.