ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року

м. Київ

справа № 521/9615/22

провадження № 61-13450св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Укрсиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2024 року у складі колегії суддів Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2022 року Акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - АТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту.

Позов мотивовано тим, що ПАТ «УкрСиббанк та ОСОБА_1 уклали договір про надання споживчого кредиту від 17 лютого 2017 року № 0 (далі - договір про надання споживчого кредиту, кредитний договір) згідно з Правилами (договірними умовами) споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк» з можливістю відкриття і розрахунково-касового обслуговування карткових (поточних) рахунків (далі - Правила).

Відповідно до умов кредитного договору позивач надав кредит (грошові кошти) на загальну суму 1 616 910,87 грн шляхом їх зарахування на рахунок позичальника № НОМЕР_1 .

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника за кредитним договором 17 лютого 2017 року між банком та ОСОБА_2 укладені окремі договори поруки № 268531 (основний борг) та № 268531 (проценти та інші платежі).

Позивач вказував, що станом на 29 червня 2022 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором становить 1 113 736,70 гривень, у тому числі прострочена заборгованість за кредитом за період з 11 жовтня 2021 року до 29 червня 2022 року і заборгованість за процентами за період з 10 лютого 2022 року до 09 червня 2022 року. Станом на день подання позову зобов`язання щодо погашення заборгованості за кредитним договором позичальником не виконані.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 1 113 736,7 грн, а також стягнути судовий збір у розмірі 16 706,05 грн, а саме у рівних частках з кожного по 8 353,03 грн, та суму фактично понесених судових витрат.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 19 січня 2024 року відмовив АТ «УкрСиббанк» у задоволенні позову.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що опубліковане у виданні «Урядовий кур`єр» від 03 липня 2014 року № 117 рекламне оголошення не відповідало встановленим станом на 17 лютого 2017 року чинним законодавством України ознакам пропозиції укласти договір і відповідно було не пропозицією банку укласти договір, а запрошенням невизначеного кола осіб робити банку пропозиції. За змістом підпунктів 2-4 пункту 1.1. розділу 1 Правил та тексту договору банк не мав права перераховувати грошові кошти за договором до отримання від позичальника письмової заяви (за формою згідно з вимогами банку) із зазначенням у ній суми кредиту та бажаної дати його отримання. Позивач не підтвердив наявність у нього права на перерахування ОСОБА_1 грошових коштів за кредитним договором, оскільки довідка-розрахунок та довідка про рух коштів за рахунком № НОМЕР_1 не є належними та допустимими доказами у цій справі. Також суд першої інстанції вказав, що банк не надав оригіналу витягу з особового рахунку відповідача та вважав що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідачів заборгованості у розмірі, вказаному у довідці-розрахунку.

Приморський районний суд м. Одеси додатковим рішенням від 22 лютого 2024 року частково задовольнив заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про стягнення судових витрат на правову допомогу та стягнув на користь ОСОБА_1 з АТ «УкрСиббанк» судові витрати на правову допомогу у розмірі 20 000, 00 грн.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Одеський апеляційний суд постановою від 20 червня 2024 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 січня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення.

Позов АТ «УкрСиббанк» задовольнив частково.

Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь

АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту станом на 29 червня 2022 року в загальному розмірі 1 113 736,70 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 1 048 138,92 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 65 597,78 грн.

Стягнув з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» в рівних частках судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 41 765,12 грн, тобто з кожного по 20 882,56 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції керувався тим, що під час розгляду справи відповідач ОСОБА_1 не заперечував факт підписання кредитного договору. Разом із тим, відповідач стверджував, що банк не підтвердив належними доказами факт наявності заборгованості, оскільки матеріали справи не містять доказів перерахування коштів та належного витягу за рахунком. Апеляційний суд зазначив, що подані позивачем копії банківських витягів за рахунками відповідача є належними та допустимими доказами у справі, відповідають вимогам процесуального закону і підтверджують факт передачі кредитних коштів позичальнику та наявність заборгованості за кредитним договором. Натомість обставини відсутності заборгованості відповідачем не доведені.

Одеський апеляційний суд постановою від 20 червня 2024 року скасував додаткове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 лютого 2024 року та відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про стягнення витрат на правовому допомогу.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

27 липня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , засобами поштового зв`язку, звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою

на постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2024 року у цій справі,

у якій представник заявника, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2024 року та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 січня 2024 року.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі представник заявника посилається на:

- пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

- пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою та третьою статті 411 ЦПК України.

Зазначає, що надані позивачем документи не підтверджують отримання позичальником грошових коштів, та вказує, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 червня 2020 року у справі № 902/672/16, від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17, від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19, від 27 березня 2023 року у справі № 357/1771/21.

Вказує, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази, а саме витяги за рахунками ОСОБА_1 , які подані позивачем та підтверджують відсутність у відповідача заборгованості у розмірі, наведеному в них. Апеляційний суд в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, та постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 755/11610/16, від 09 лютого 2023 року № 464/3214/16, від 19 квітня 2023 року у справі № 335/4991/16-ц, від 06 березня 2024 року у справі № 755/11610/16.

Провадження у суді касаційної інстанції

12 грудня 2024 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу АТ «УкрСиббанк» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що 17 лютого 2017 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту згідно з Правилами.

Відповідно до пункту 1.1.1 кредитного договору позичальник погоджується з викладеною у Правилах, затверджених згідно з внутрішніми процедурами банку та оприлюднених у офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 117 від 04 липня 2014 року із усіма змінами і доповненнями, пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит на умовах, встановлених у цьому договорі та Правилах. Згідно із пунктом 1.1.2 кредитного договору Правила після підписання сторонами договору стають його невід`ємною частиною.

За умовами кредитного договору АТ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) у загальній сумі 1 616 910,87 грн шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 , а позичальник зобов`язувався щомісячно повертати кредит у повному обсязі та сплачувати проценти шляхом сплати 10 числа кожного місяця ануїтентних платежів у розмірі 26 300,45 грн, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 13 жовтня 2026 року, якщо тільки не застосовується інший строк повернення кредит (пункт 1.2 кредитного договору). Згідно із пунктом 1.2.1 договору сума кредиту складає 1 616 910,87 грн. За пунктом 1.2.2 договору банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку. Тарифи банку та графік платежів викладені у формі додатків, які є невід`ємною частиною договору. Згідно із пунктом 1.2.4 кредитного договору надання кредиту здійснюється 20 лютого 2017 року.

Відповідно до пункту 1.2.6 договору цільове призначення кредиту - для особистих потреб позичальника, а саме для споживчих потреб, погашення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. За користування кредитними коштами позичальник зобов`язався сплатити проценти у розмірі 15,00 % річних у розмірі і в порядку, встановленому пунктом 1.2.9 кредитного договору, та пунктом 1.3 Правил.

Пунктом 3.3 кредитного договору передбачено, що цей договір укладено з метою рефінансування валютного кредиту договору про надання споживчого кредиту від 12 червня 2008 року за № 0.

До позовної заяви додана копія опублікованого у виданні «Урядовий кур`єр» від 03 липня 2014 року № 117 рекламного оголошення під назвою «Інформаційне повідомлення АТ «УкрСиббанк».

Матеріали справи містять довідку про рух коштів за рахунком № НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 17 лютого 2017 року до 20 лютого 2017 року, відповідно до якої 20 лютого 2017 року банком надано кредит згідно з угодою від 17 лютого 2017 року № 0 та 20 липня 2017 року погашено кредитну заборгованість згідно з договором № 00113.

Також апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту здійснював платежі до 28 січня 2022 року.

На забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника між

АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договори поруки від 17 лютого

2017 року № 268531 (основний борг) та № 268531(проценти та інші платежі).

Відповідно до пункту 1.1 договору поруки від 17 лютого 2017 року № 268531 (основний борг), поручитель поручається перед кредитором за виконання зобов`язань боржника перед кредитором, що виникли з основного договору,

а саме щодо сплати суми основного боргу за основним договором у розмірі

1 616 910,87 грн. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення виконання зобов`язань боржника за основним договором.

За пунктом 1.3 договору поруки від 17 лютого 2017 року № 268531 (основний борг), поручитель відповідає перед кредитором зо основним договором частково, а саме за порушення основного зобов`язання боржником у межах суми, що становить 1 616 910,87 грн. Поручитель відповідає перед кредитором у зазначеному в цьому пункті розмірі протягом строку дії поруки, зазначеного у пункті 3.1 цього договору, незалежно від суми будь-яких погашених зобов`язань за основним договором. Пунктом 1.4. договору поруки від 17 лютого 2017 року № 268531 (основний борг), встановлено, що відповідальність поручителя і боржника щодо виконання основного договору є солідарною.

Згідно із пунктом 1.1 договору поруки від 17 лютого 2017 року № 268531 (проценти та інші платежі) поручитель поручається перед кредитором за виконання зобов`язань боржника перед кредитором, що виникли з основного договору, а саме щодо сплати процентів, комісії, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору, існуючих натепер, і тих, що можуть виникнути в майбутньому, в тому числі на підставі окремих угод, що можуть бути укладені в рамках основного договору. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення виконання зобов`язань боржника за основним договором.

Відповідно до пункту 1.3 договору поруки від 17 лютого 2017 року № 268531 (проценти та інші платежі) поручитель відповідає перед кредитором за основним договором частково, а саме за порушення основного зобов`язання боржником у межах суми, що становить 808 455,44 грн. Поручитель відповідає перед кредитором у зазначеному в цьому пункті розмірі протягом строку дії поруки, зазначеного у пункті 3.1 цього договору, незалежно від суми будь-яких погашених зобов`язань за основним договором. Пунктом 1.4. договору поруки від 17 лютого 2017 року № 268531 (проценти та інші платежі)встановлена відповідальність поручителя і боржника щодо виконання Основного договору яка є солідарною.

Банк надав суду витяги за картковими рахунками позичальника, які підтверджують обставини видачі кредиту та його розмір, а також заборгованість за кредитом, розмір якої відображено у розрахунках та не спростовано контррозрахунком відповідача. Станом на 29 червня 2022 року загальна заборгованість за кредитним договором становить 1 113 736,70 грн, з яких: 1 048 138,92 грн - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена сума кредиту у розмірі 139 656,53 грн; 65 597,78 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 10 лютого 2022 року до 09 червня 2022 року.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеногоу постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам постанова суду апеляційної інстанції відповідає з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі

ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти)

і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Частиною першою та другою статті 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частинами другою, третьою статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частини перша статті 554 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 17 лютого 2017 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту.

Відповідно до пункту 1.1.1 кредитного договору позичальник погоджується з викладеною у Правилах, затверджених згідно з внутрішніми процедурами банку та оприлюднених у офіційному виданні «Урядовий кур`єр» № 117 від 04 липня 2014 року із усіма змінами і доповненнями, пропозицією банку надати позичальнику споживчий кредит на умовах, встановлених у цьому договорі та Правилах. Згідно із пунктом 1.1.2 кредитного договору Правила після підписання сторонами договору стають його невід`ємною частиною. Відповідно до пункту 1.2.1 договору сума кредиту складає 1 616 910,87 грн.

За пунктом 1.2.2. договору банк надає позичальнику кредит шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника № НОМЕР_1 у банку. Тарифи банку та графік платежів викладені у формі додатків які є невід`ємною частиною договору.

Також до позовної заяви додана копія опублікованого у виданні «Урядовий кур`єр» від 03 липня 2014 року № 117 рекламного оголошення під назвою «Інформаційне повідомлення АТ «УкрСиббанк». Зміни до Правил (договірних умов) споживчого кредитування позичальників АТ «УкрСиббанк».

Згідно із пунктом 1.2.4 кредитного договору надання кредиту здійснюється 20 лютого 2017 року.

Відповідно до умов кредитного договору АТ «УкрСиббанк» надав ОСОБА_1 кредит (грошові кошти) у загальній сумі 1 616 910,87 грн шляхом зарахування коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_1 , а позичальник зобов`язувався щомісячно повертати кредит у повному обсязі та сплачувати проценти шляхом сплати 10 числа кожного місяця ануїтентних платежів у розмірі 26 300,45 грн, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 13 жовтня 2026 року, якщо тільки не застосовується інший строк повернення кредит (пункт 1.2. кредитного договору). За користування кредитними коштами позичальник зобов`язався сплатити проценти у розмірі 15,00 % річних у розмірі і в порядку, встановленому пунктом 1.2.9 кредитного договору та пунктом 1.3 Правил.

Відповідно до пункту 1.2.6 договору цільове призначення кредиту - для особистих потреб позичальника, а саме для споживчих потреб, погашення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. Пунктом 3.3 кредитного договору передбачено, що цей договір укладено з метою рефінансування валютного кредиту - договору про надання споживчого кредиту від 12 червня 2008 року за № 0.

Матеріали справи містять довідку про рух коштів за рахунком № НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 17 лютого 2017 року до 20 лютого 2017 року, відповідно до якої 20 лютого 2017 року банком надано кредит згідно з угодою від 17 лютого 2017 року № 0 та 20 липня 2017 року погашено кредитну заборгованість згідно з договором № 00113.

Також апеляційний суд встановив, що на забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договори поруки від 17 лютого 2017 року № 268531 (основний борг) та № 268531 (проценти та інші платежі).

Відповідно до пункту 1.1 договору поруки від 17 лютого 2017 року № 268531 (основний борг), поручитель поручається перед кредитором за виконання зобов`язань боржника перед кредитором, що виникли з основного договору,

а саме щодо сплати суми основного боргу за основним договором у розмірі

1 616 910,87 грн. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення виконання зобов`язань боржника за основним договором.

За пунктом 1.3 договору поруки від 17 лютого 2017 року № 268531 (основний борг), поручитель відповідає перед кредитором зо основним договором частково, а саме за порушення основного зобов`язання боржником у межах суми, що становить 1 616 910,87 грн. Поручитель відповідає перед кредитором у зазначеному в цьому пункті розмірі протягом строку дії поруки, зазначеного у пункті 3.1 цього договору, незалежно від суми будь-яких погашених зобов`язань за основним договором.

Пунктом 1.4. договору поруки від 17 лютого 2017 року № 268531 (основний борг), встановлено, що відповідальність поручителя і боржника щодо виконання основного договору є солідарною.

Відповідно до пункту 1.1 договору поруки від 17 лютого 2017 року № 268531 (проценти та інші платежі), поручитель поручається перед кредитором за виконання зобов`язань боржника перед кредитором, що виникли з основного договору, а саме щодо сплати процентів, комісії, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору, існуючих на теперішній час, і тих, що можуть виникнути в майбутньому, в тому числі на підставі окремих угод, що можуть бути укладені в рамках основного договору. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення виконання зобов`язань боржника за основним договором.

Згідно із пунктом 1.3 договору поруки від 17 лютого 2017 року № 268531 (проценти та інші платежі) поручитель відповідає перед кредитором за основним договором частково, а саме за порушення основного зобов`язання боржником в межах суми, що становить 808 455,44 грн. Поручитель відповідає перед кредитором у зазначеному в цьому пункті розмірі протягом строку дії поруки, зазначеного у пункті 3.1 цього договору, незалежно від суми будь-яких погашених зобов`язань за основним договором. Пунктом 1.4. цього договору поруки встановлена солідарна відповідальність поручителя і боржника щодо виконання основного договору.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінка, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, - це, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 461/9578/15-ц, від 05 лютого 2025 року у справі № 925/457/23, а також у постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2024 року у справі № 470/1471/13-ц, провадження № 61-6153св24).

Надані банком витяги за картковими рахунками позичальника підтверджують обставини видачі кредиту та суму коштів, виданих ОСОБА_1 на підставі кредитного договору, а також заборгованість за кредитом, розмір якої відображено у детальних розрахунках, які не спростовано контррозрахунком відповідача ОСОБА_1 .

Апеляційний суд, встановивши наявність між сторонами договірних відносин, отримання позичальником кредитних коштів, здійснення ним платежів за договором споживчого кредиту до 28 січня 2022 року, існування заборгованості за кредитним договором, що не спростовано відповідачем, яка станом на 29 червня 2022 року становить 1 113 736,70 грн, з яких: 1 048 138,92 грн - заборгованість за кредитом, 65 597,78 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 10 лютого 2022 року до 09 червня 2022 року, з урахуванням договорів поруки № 268531 (основний борг) та № 268531 (проценти та інші платежі) дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог банку та стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 1 113 736,70 грн, з яких заборгованість за кредитом - 1 048 138,92 грн; заборгованість за процентами за користування кредитом - 65 597,78 грн.

Отже, повно і всебічно дослідивши надані сторонами у справі докази з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності і достатності та обставини справи, які мають значення для правильного вирішення спору, встановивши характер спірних правовідносин, апеляційний суд правильно виснував про існування договірних відносин між ОСОБА_1 та банком, оскільки позичальник отримав кредитні кошти на власний банківський рахунок, здійснював платежі за наданим кредитом, що свідчить про отримання позичальником грошових коштів та виконання ним умов кредитного договору, а наслідком неналежного виконання відповідачем кредитного зобов`язання стало існування заборгованості перед позивачем, розмір якої відповідач не спростував, та не надав апеляційному суду власного розрахунку на підтвердження своїх заперечень.

З таким висновком суду апеляційної інстанції колегія суддів погоджується.

Колегія суддів відхиляє доводи заявника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 червня 2020 року у справі

№ 902/672/16, від 12 червня 2020 року у справі № 169/506/17 (провадження № 61-37213св18), від 24 червня 2021 року у справі № 686/19271/19 (провадження № 61-9459св20), від 27 березня 2023 року у справі № 357/1771/21 (провадження № 61-11829св22), оскільки висновки у цій справі та у справі, яка переглядається,

а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

У наданих заявником для порівняння постановах, суд касаційної інстанції викладав висновки щодо первинних документів, які містили відомості про господарські операції та підтвердження їх здійснення, виходячи з конкретних обставин кожної справи та фактично-доказової бази, оцінюючи докази в їх сукупності. Водночас у справі, яка переглядається, суд апеляційної встановив, що позичальник отримав кредитні кошти на власний банківський рахунок, здійснював платежі за наданим кредитом, що свідчить про отримання позичальником грошових коштів, а внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору у позичальника перед банком виникла заборгованість, яку суд апеляційної інстанції з урахуванням договорів поруки стягнув на користь позивача з відповідачів у солідарному порядку.

Також підлягають відхиленню доводи заявника про неврахування судом апеляційної інстанції висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц та постановах Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 755/11610/16, від 09 лютого 2023 року № 464/3214/16, від 19 квітня 2023 року у справі № 335/4991/16-ц, від 06 березня 2024 року у справі № 755/11610/16, оскільки у наведених заявником для порівняння постановах викладені загальні вимоги процесуального законодавства щодо дослідження й оцінки доказів та певний алгоритм дій суду, який має бути дотриманий судом під час розгляді будь-якого судового спору. Однак у кожній із наведених справ, які переглядалися Верховним Судом, ці норми та принципи застосовані з урахуванням конкретних обставин справи та поданих сторонами доказів у межах конкретного предмета доказування.

У свою чергу заявник помилково ототожнює правила належності та допустимості доказів, не враховуючи, що відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли

під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору

на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів

не спростовує законності та обґрунтованості прийнятого судом апеляційної інстанції судового рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс18).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх

відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява № 18390/91, § 29).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, § 2).

Враховуючи вимоги статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи судом касаційної інстанції, у Верховного Суду відсутні підстави для перегляду оскаржених судових рішень. Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «DIYA 97 v. UKRAINE», заява № 19164/04, пункт 47).

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд апеляційної інстанціївідповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, не дають підстав для скасування оскарженого судового рішення.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої

та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 20 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. В. Сердюк С. О. Карпенко І. М. Фаловська