Справа № 347/2604/24
Провадження № 22-ц/4808/858/25
Головуючий у 1 інстанції КРИЛЮК М. І.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Василишин Л.В., Луганської В.М.,

секретаря Кузів А.В.,

з участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Косівського районного суду, ухвалене головуючою суддею Крилюк М.І. 02 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на майно за набувальною давністю.

Позовні вимоги він обґрунтував тим, що з 2001 року відкрито та безперервно користується наступними об`єктами нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 : гараж (загальна площа 90,8 кв.м, техпаспорт НО-1498 від 15.08.2024), лісопильний цех (загальна площа 136,6 кв.м), навіс (техпаспорт НО-1499 від 15.08.2024), гараж (загальна площа 63 кв.м, техпаспорт № НО-1500 від 15.08.2024), насосна станція (загальна площа 106,7 кв.м), гараж (загальна площа 102,8 кв.м), гараж (загальна площа 32,3 кв.м), гараж (загальна площа 29.6 кв.м), приміщення шкіряного цеху (загальна площа 246,1 кв.м).

Ці об`єкти після реструктуризації колективного сільськогосподарського підприємства «17 Вересня» були розподілені на пайові частки членам КСП. Після цього була створена агропромислова фірма «Черемош», яка діяла до 1999 року. Вказав, що з 2001 року, після припинення діяльності фірми «Черемош», позивач відкрито і без приховування користується зазначеними об`єктами. Цей факт підтверджується Актом обстеження Великорожинського старостату Кутської ТГ № 108/14-16 від 30.10.2024. Протягом цього періоду ОСОБА_2 сплачує всі комунальні послуги та провів ремонтні роботи в цих об`єктах. Позивач зазначив, що добросовісно, відкрито та безперервно володіє цим нерухомим майном і підтримує його в належному стані. Для підтвердження технічних характеристик він замовив виготовлення технічних паспортів, які оформлені на відповідачів.

ОСОБА_2 вказав, що відповідачі виступають умовними власниками майна, оскільки правовстановлюючі документи (зокрема державні акти на право власності) відсутні. З цієї причини вимога про визнання права власності заявлена до Кутської селищної ради. Зазначає, що іншим способом зареєструвати право власності на ці об`єкти неможливо.

На підставі викладеного, просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Косівського районного суду від 02 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Кутської селищної ради Косівського району Івано-Франківської області про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено.

Посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу. Вказує, що відповідачі не з`явилися на розгляд справи, однак подали до суду письмові заяви, в яких вказали, що не заперечують проти задоволення позову. Проте ці заяви місцевий суд до уваги не взяв. Апелянт вважає, надуманим і необґрунтованим твердження суду, що спірні об`єкти нерухомого майна є самочинним будівництвом. Вказує, що розгляд справи місцевим судом не проводився, а у нього не було можливості надати додаткові докази, зокрема суд не вирішив клопотання про виклик і допит свідків. Крім того, апелянт звертає увагу, що його заява про розгляд справи без його участі була подана на стадії підготовчого провадження і не стосувалась розгляду справи по суті. На думку апелянта, суд першої інстанції не мав права розглядати справу не заслухавши думку позивача, за його відсутності та без проведення судових дебатів. Апелянт зазначає, що він звернувся до суду з позовом на підставі ст. 344 ЦК України, а не на підставі ст. 392 ЦК України, як помилково вказав місцевий суд.

ОСОБА_7 вказує, що спірне майно було розподілене між членами колективного сільського підприємства та виділено їм в натурі, що підтверджується актами передачі. Однак члени КСП не зверталися до реєстраційних органів для реєстрації своїх часток. Зауважує, що з 2001 року він неодноразово звертався до відповідачів щодо реєстрації ними вказаного майна, однак останні цього не зробили. Члени КСП фактично передали свої частки ОСОБА_8 , який помер, та є батьком відповідача ОСОБА_3 , який не бажає звертатися до нотаріуса із заявою про оформлення спадщини.

Апелянт зазначає, що з 2001 року безперервно та відкрито володіє спірним майном. Вказаний факт можуть підтвердити свідки, яких він просив викликати в суді першої інстанції.

Просить оскаржене рішення скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Правом на подання відзиву відповідачі не скористалися.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В засідання апеляційного суду відповідачі не з`явились, про час і місце судового розгляду були повідомлені належно, надіслали до апеляційного суду заяви, в яких просили розглядати справу без їхньої участі, проти задоволення позовних вимог не заперечували.

Отже, є правові підстави для розгляду справи за їх відсутності.

Згідно поданого до апеляційного суду свідоцтва про смерть відповідач ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Предметом заявлених ОСОБА_2 вимог є нерухоме майно, що належало колективному сільськогосподарському підприємству, а пізніше перейшло до агрофірми «Черемош» та було розподілено між пайовиками.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 були передані в управління основні засоби та матеріальні цінності агрофірми «Черемош», однак останній не був пайовиком цієї фірми, відтак спірні правовідносини не допускають правонаступництва після смерті останнього.

Зважаючи на викладене, з урахуванням положень ст. 377 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про можливість продовження розгляду даної справи.

В судовому засіданні представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. Вказав, що з 2001 року, після розпаду агрофірми «Черемош», позивач сплачував через управителів оренду плату відповідачам за користування спірним нерухомим майном. Крім того, йому відомо, що ОСОБА_2 викупив у деяких пайовиків їхні частки об`єктів нерухомого майна, зазначених у позовній заяві.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За положеннями частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам судове рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив зі змісту ст. 344 ЦК України, враховуючи відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно, недоведеність того факту, що позивач не знав та не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності на приміщення: гаражу загальна площа 90,8 кв.м.; лісопильного цеху загальна площа 136,6 кв.м, навісу; гаражу загальна площа 63 кв.м,; насосною станцією загальна площа 106,7 кв.м, ; гаражу загальна площа 102,8 кв.м,; гаражу загальна площа 32,3 кв.м,; гаражу загальна площа 29,6 кв.м, та приміщенням шкіряного цеху загальна площа 246,1 кв.м., дійшов висновку про відсутність підстав для набуття позивачем права власності за набувальною давністю на вказані об`єкти нерухомості.

Колегія суддів погоджується з цим висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої цієї статті).

Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно зі статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивач як на підставу набуття права власності на майно посилається на положення статті 344 ЦК України.

Так, відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності набувальною давністю.

Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Тобто йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б із ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац другий частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Також для набуття права власності на майно набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Верховний Суд зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Верховного Суду у цій справі наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) не знайшла підстав для відступу від наведених вище висновків, оскільки за змістом частини першої статті 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно набувальною давністю.

Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем, і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21 (провадження № 61-4347св22), від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20 (провадження № 61-5539св23) та від 27 березня 2024 року у справі № 462/2756/18 (провадження № 61-15779св20).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказував на те, що він з 2001 року користувався відкрито нерухомим майном, а саме: гаражем загальною площею 90,8 кв.м.; лісопильним цехом загальною площею 136,6 кв.м, Б - навісом; гаражем загальною площею 63 кв.м.; насосною станцією загальною площею 106,7 кв.м, яка знаходиться у зберіганні відповідача -2 Калинича В.), та відповідача - 3 ( ОСОБА_9 ) по1/2 частин, гаражем загальна площа 102,8 кв.м,; гаражем загальною площею 32,3 кв.м,; гаражем загальною площею 29,6 кв.м, та приміщенням шкіряного цеху загальною площею 246,1 кв.м.

Вищезазначені об`єкти після реструктуризації колективного сільськогосподарського підприємства «17 Вересня», за адресою вул. «Незалежності», с. Великий Рожин, Косівського району Івано-Франківської області були розподілені та визначені у індивідуальні частки (пай) членам КСП. Після того як пайові частки були сформовані та виділені членам КСП «17 Вересня», особами які отримали пай було створено агропромислову фірму «Черемош», яка здійснювала свою діяльність до 1999 р.

Після зупинення діяльності агропромислової фірми «Черемош» за адресою вул. «Незалежності», с. Великий Рожин, Косівського району Івано-Франківської області, 2001 року позивач, ОСОБА_2 , стверджує, що відкрито та безперервно без приховування користується вищевказаними об`єктами, що підтверджується Актом обстеження Великорожинського старостату Кутської ТГ № 108/14-16 від 30.10.2024.

Питання щодо виділення в натурі частки в майні колективного сільськогосподарського підприємства врегульовано, зокрема Законом України від 14 лютого 1992 року «Про колективне сільськогосподарське підприємство».

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» вказано, що майно у підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Суб`єктом права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частині майна, яке вони одержують при виході з підприємства.

За змістом ст. 9 вказаного Закону до пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Уточнення складу і вартості пайового фонду майна членів підприємств, у тому числі реорганізованих, проводиться за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Право членів підприємства на пайовий фонд майна залежить від їх трудового внеску. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатися своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в іншій, за згодою сторін, формі.

Порядок розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств був врегульований наказом Міністерства аграрної політики від 14 березня 2001 року № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 04 квітня 2001 року за № 306/5496 (далі - Наказ), який втратив чинність 24 травня 2013 року на підставі наказу Міністерства аграрної політики та продовольства від 11 квітня 2013 року № 253 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких наказів», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 25 квітня 2013 року за № 673/23205.

Вказаним Порядком передбачалося, що виділення майнових паїв у натурі окремим особам, які виявили бажання отримати свої майнові паї в індивідуальну власність, проводилося підприємством користувачем майна із переліку майна, виділеного на ці цілі.

При виділенні майна в натурі конкретному власнику підприємство-правонаступник (користувач) одночасно з підписанням акта приймання-передавання майна робило відмітку про виділення майна в натурі у свідоцтві про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, що засвідчувалося підписом керівника підприємства та печаткою.

Згідно з пунктом 9 Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 виділення зі складу пайового фонду майна в натурі окремим власникам чи групам власників за їх бажанням у процесі вирішення майнових питань здійснюється підприємством правонаступником на підставі рішення загальних зборів співвласників.

Так, пунктом 12 Порядку встановлено, що питання розподілу майна пайового фонду вирішується загальними зборами співвласників майнових паїв, які затверджують подані комісією пропозиції, після чого згідно з пунктом 15 Порядку таке майно виділяється підприємством правонаступником з оформленням акта приймання-передачі.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначені випадки оформлення права власності на нерухоме майно з видачею відповідного свідоцтва.

Згідно з листом Державної реєстраційної служби України від 06 червня 2014 року № 9299/05-15-14 «Щодо порядку оформлення прав власності на майно, виділене в натурі власникам майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств, підставою для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності є свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства з відміткою про виділення майна в натурі, що засвідчується підписом керівника підприємства та печаткою, та акт приймання-передавання майна, підписаний підприємством-правонаступником (користувачем).

Відповідно до положень пункту 13 Порядку визначення розмірів майнових паїв членів колективних сільськогосподарських підприємств та документального посвідчення затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2001 р. № 177, майновий пай члена підприємства документально підтверджується свідоцтвом про право власності на майновий пай члена підприємства за зразком згідно з додатком. У разі набуття у власність майнового паю (його частини) на підставі угоди міни, дарування та інших цивільно-правових угод, а також спадкування видається нове свідоцтво.

Водночас, позивачем не надано належних та допустимих доказів розподілу і закріплення за відповідачами часток у майні агропромислової фірми «Черемош» в натурі, тобто факту набуття права власності на спірне майно у встановленому законом порядку, зокрема відсутні свідоцтва про право власності на майновий пай відповідачів. На вказане правильно звернув увагу суд першої інстанції.

Крім того, позивач виготовив технічну документацію на об`єкти нерухомості, які оформлені на відповідачів в справі, ймовірних власників, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копії відповідних технічних паспортів (т.1 а.с. 36-38, 44-46, 50-52, 53-55, 56-58, 59-61).

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на спірні земельні ділянки за набувальною давністю, оскільки позивач в контексті положень статті 344 ЦПК України не є добросовісним набувачем, а самі по собі відкритість і безперервність користування спірним майном не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спірні приміщення були передані відповідачам на підставі актів передачі, вказаний факт був відомий позивачу (т.1 а.с. 14-17).

Більше того, представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду вказав, що ОСОБА_2 сплачував кошти відповідачам за оренду спірного майна. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), але не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на майно набувальною давністю.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відповідачі не заперечують проти задоволення позову, що не було взято до уваги судом першої інстанції, не заслуговують на увагу.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Окрім того, суд не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Наведене узгоджується з позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 588/1311/17.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що спірні об`єкти нерухомого майна було передано 23 пайовикам (т.1 а.с. 14 копія акта передачі від 18.02.1997), однак до участі в справі було залучено не всіх власників паїв чи їх спадкоємців.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись статями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Косівського районного суду від 02 квітня 2025 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: Л.В. Василишин

В.М. Луганська

Повне судове рішення складено 09 липня 2025 року.