Номер провадження: 22-ц/813/3177/25
Справа № 523/9103/23
Головуючий у першій інстанції Середа І.В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

У травні 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним вище позовом у якому просила зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати (зняти) 2 камери відеоспостереження, які знаходяться за адресою АДРЕСА_1 на 8-му поверсі, одну біля вхідних дверей ОСОБА_1 між квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 на 8-му поверсі та другу на стелі у спільному тамбурі 8-го поверху за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що у квітні 2021 року ОСОБА_2 придбала квартиру поряд із квартирою позивачки у будинку АДРЕСА_1 , у кінці 2021 року відповідачка без згоди позивачки та інших мешканців будинку встановила дві камери відео спостереження, одна з яких встановлена біля вхідних дверей позивачки та фіксує вхід у квартиру позивачки, усі обставини і події, що відбуваються в коридорі такої квартири, а також біля неї, що порушує право на особисте та сімейне життя і повагу до нього, демонтувати камеру у добровільному порядку відповідачка відмовляється.

Заочним рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 22 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії задоволено.

Ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 29 квітня 2024 року заочне рішення скасовано, а справу призначено до судового розгляду.

Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2024 року відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись обставини, якими обґрунтовано позов, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. Зокрема, позивачка зазначає про неврахування судом викладених у її позові обставин, а також практики Верховного Суду.

Також, скаржниця зауважує про безпідставність скасування ухвалою Суворовського районного суду міста Одеси від 29 квітня 2024 року заочного рішення від 22 грудня 2023 року з підстав неналежного повідомлення відповідачки, оскільки попри протилежний висновок суду першої інстанції ОСОБА_2 , відповідно до положень п.3 ч. 8 ст.128 ЦПК України, вважається повідомленою належним чином.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги позивачки, вказує про законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, яке просить залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 , посилаючись на обставини, якими обґрунтовано позов, зазначає про хибність висновків суду першої інстанції та тверджень відповідачки ОСОБА_2 про недоведеність порушення її прав.

У судовому засіданні скаржниця та її представник адвокат Пуйда Є.Ю. підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги.

Представник відповідачки адвокат Верховець К.С. вважала апеляційну скаргу необґрунтованою, а оскаржуване рішення суду законним, яке просила залишити без змін.

Заслухавши суддю доповідача, скаржницю та її представника за доводами скарги, представника відповідачки, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги позивачки, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд виходив з того, що позивачкою не доведено підстави позову, тому дійшов висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка ОСОБА_1 є власницею квартири АДРЕСА_4 , в якій вона зареєстрована та мешкає з 1998 року.

Відповідачка ОСОБА_2 з 06 квітня 2021 року є власницею квартири АДРЕСА_3 .

Сторонами не заперечується, що на при кінці 2021 року відповідачкою встановлено на 8-му поверсі 2 камери відеоспостереження: одну - біля вхідної двері позивачки ОСОБА_1 між квартирами сторін АДРЕСА_2 та № 30, іншу - на стелі у спільному тамбурі.

З наданих сторонами фотографій убачається, що відеокамери направлені в бік сходових клітин між поверхами, вхід до ліфту біля квартири позивачки.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до статті 8 Конвенції Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Частиною першою статті 50 Конституції України визначено, що кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 41 Конституції України та частини п`ятої статті 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно з частиною другою статті 13 ЦК України при здійснення своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб.

Відповідно до частини першої-третьої, п`ятої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Згідно з частиною першою статті 366 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб ( співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно).

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

У статті 50 Конституції України визначено, що кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди.

Відповідно до частини першої статті 270 ЦК України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на недоторканність особистого і сімейного життя.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні від 04 вересня 2014 року у справі «Дземюк проти України» зазначив, що для того, щоб порушити питання за статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, втручання, щодо якого скаржиться заявник, має безпосередньо впливати на його житло, приватне або сімейне життя та має досягти певного мінімального рівня. Першочерговим є те, чи може забруднення довкілля, на яке скаржиться заявник, вважатися таким, що достатньо негативно впливає на користування зручностями його житла та якість його приватного і родинного життя (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Іван Атанасов проти Болгарії»).

Предметом спору у цій справі, є зобов`язати відповідачку демонтувати (зняти) 2 камери відеоспостереження, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 на 8-му поверсі, одну біля вхідних дверей ОСОБА_1 між квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 на 8-му поверсі та другу на стелі у спільному тамбурі сторін 8-го поверху за адресою: АДРЕСА_1 .

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (згідно із частинами першою та третьою статті 12 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України).

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

За ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до чч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як на доказ наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, ОСОБА_1 посилається на фотографії встановлених камер між квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 . Проте, відхиляючи такі як неналежні та недостатні докази, у розумінні ст.ст. 77,80 ЦПК України, колегія суддів зауважує про неможливість із їх змісту достовірно встановити обставини, якими обґрунтовано позов ОСОБА_1 , зокрема, факти фото- та відео фіксації приватного життя позивачки всередині належної їй квартири, зі збереження такої інформації.

Кожен має право на повагу до його гідності; ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України, не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації; право особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію може бути обмежене, зокрема, для захисту репутації або прав інших людей (статті 28, 32, 34 Конституції України, статті 201,270, 271, 297, 301, 302 ЦК України).

Ураховуючи викладене, колегія суддів виснує про обґрунтованість висновку суду першої інстанції про недоведеність позивачкою ОСОБА_1 вчинення відповідачкою ОСОБА_2 навмисних дій з відеофіксації саме особи позивачки, що мало б характер самоцілі. Так, відповідачка облаштувала належну їй нерухомість камерами відеоспостереження з метою спостереження за власним майном, на що має встановлене законом право. Про це свідчить розташування відеокамер, чия фіксація обмежена певним ракурсом, доказів протилежного позивачкою ОСОБА_1 , у порушення вимог ст.ст. 12, 77-81 ЦПК України, суду не надано.

Щодо посилань скаржниці на неврахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постановах у справі №523/11819/15-ц від 23 листопада 2022 року та №334/1644/16-ц від 22 вересня 2022 року, колегія суддів зауважує, про таке.

Як слушно зазначено судом першої інстанції у мотивувальній частині оскаржуваного рішення, правовідносини, що були предметом розгляду у справі №334/1644/16-ц є відмінними від правовідносин, що склались між сторонами у цій справі.

Так, предметом позову у справі про №334/1644/16-ц було відшкодування моральної шкоди, завданою неправомірними діями та порушенням цивільних прав, зокрема, шляхом збору та публікації особистої інформації позивача, та спростування поширеної недостовірної інформації.

За обставинами ж справи №523/11819/15-ц, на відміну від справи, що переглядається апеляційним судом, на підставі наданих суду доказів було встановлено факт відео зйомки позивача на території належного йому домоволодіння.

Отже висновки у вказаних скаржницею справах і у цій справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Тож, зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність ОСОБА_1 підстав її позову, тобто обставин якими такий обґрунтовується.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" N 2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10.02.2010 року, заява №4909/04).

Підсумовуючи наведене вище, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 , з вказаних вище підстав.

Доказів які б спростували правильні висновки суду скаржницею не надано.

Щодо посилань скаржниці в якості доводів апеляційної скарги, про те, що у суду не було підстав для скасування ухвалою від 29 квітня 2024 року заочного рішення від 22 грудня 2023 року з підстав неналежного повідомлення відповідачки, оскільки попри протилежний висновок суду першої інстанції ОСОБА_2 , відповідно до положень п.3 ч. 8 ст.128 ЦПК України, вважається повідомленою належним чином, колегія суддів зауважує, що рекомендоване повідомлення про виклик ОСОБА_2 у судове засідання, призначене на 19.12.2023 року повернулось до суду із відміткою «За закінченням терміну зберігання» (а.с.76-77), а отже не є доказом належного повідомлення учасника справи про час і місце розгляду справи, у розумінні ст. 128 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги за своїм змістом і суттю зводяться до обґрунтування позовних вимог та незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, яким суд надав належну правову оцінку, також фактично зводяться до суб`єктивного тлумачення скаржницею норм права, без посилення на обставини, які не були враховані під час вирішення цієї справи.

Отже доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Доказів які б спростували висновки суду скаржницею не надано.

Порушень судом норм процесуального права колегією суддів не встановлено.

За таких обставин колегія суддів вважає, що відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, з мотивів наведених у скарзі.

У відповідності ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова