ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 596/1895/24Головуючий у 1-й інстанції Лисюк І.О.
Провадження № 22-ц/817/586/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Хома М. В., Храпак Н. М.,

за участю секретаря судового засідання Гичко К.С.,

апелянта ОСОБА_1 ,

законного представника апелянта ОСОБА_2 ,

представника апелянта адвоката Книша Р.В.,

представника відповідача адвоката Квятковського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №596/1895/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 березня 2025 року, ухвалене суддею Лисюк І.О., повний текст якого складено 31 березня 2025 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача: орган опіки та піклування Копичинецької міської ради Чортківського району Тернопільської області про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Неповнолітній ОСОБА_1 , в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 та представник адвокат Книш Р.В., звернувся до Гусятинського районного суду Тернопільської області з позовом до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що рішенням Копичинецької міської ради від 23.12.2024 за №320 визначено місце його проживання з батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . З цього часу його мати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перестала ним цікавитися, жодного разу не провідувала, не приймає участі у вихованні, не допомагає матеріально, не сплачує аліменти, зловживає спиртними напоями та наркотичними засобами. Вказує, що ОСОБА_5 його вихованням не займається, фактично ці обов`язки виконує батько, який матеріально його забезпечує і піклується про нього. Така поведінка матері негативно впливає на нього. На думку позивача, відповідачка зріклася його, як сина, а тому її слід позбавити батьківських прав.

Рішенням Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24.03.2025 у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , інтереси якого представляє батько ОСОБА_2 , подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимог. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги зазначає, що мати неповнолітнього ОСОБА_1 не виконує свої обов`язки щодо виховання дитини, не забезпечує матеріально, не підтримує жодного побутового чи емоційного зв`язку з ним.

Вказує, що суд першої інстанції не перевірив належним чином фактичні обставини справи, оскільки мати позивача після вересня 2024 року жодним чином не бере участі у його утриманні, не спілкується з ним та не цікавиться його життям.

Крім того, висновок органу опіки та піклування є поверхневим, не містить об`єктивної оцінки участі відповідачки у житті дитини, не враховує думки дитини, не здійснено належного обстеження умов проживання матері, а тому є формальним та необґрунтованим.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні апелянт та його представники апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання.

У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду відповідає.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_2 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.8).

Рішенням виконавчого комітету Копичинецької міської ради від 21.12.2023 року №320 визначено місце проживання неповнолітнього ОСОБА_1 з батьком ОСОБА_2 в АДРЕСА_2 (а.с.10).

Згідно акту обстеження умов проживання від 15.10.2024, родина мешкає в АДРЕСА_2 , у власному будинку, який складається з чотирьох кімнат, укомплектованих необхідною побутовою технікою, меблями, опалення дровами (а.с.11).

Як слідує із довідки №268 від 16.10.2024, виданої Котівським старостинським округом, ОСОБА_2 зареєстрований і проживає в АДРЕСА_1 . З ним зареєстрований та проживає син ОСОБА_1 . ОСОБА_5 за даною адресою не зареєстрована і не проживає (а.с.9).

ОСОБА_2 за місцем проживання характеризується з позитивної сторони. Працює, веде здоровий спосіб життя (а.с.43, 45).

Згідно довідки лікаря та акта про надані медичні послуги від 01.11.2024 ОСОБА_2 оплачував вартість наданих медичних послуг пацієнту ОСОБА_1 (а.с.55, 56).

Згідно висновку виконавчого комітету Копичинецької міської ради, як Органу опіки та піклування, №332 від 17.12.2024, Орган опіки та піклування, беручи до уваги рекомендації комісії з питань захисту прав дитини Копичинецької міської ради від 16.12.2024, вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки с.Котівка, Чортківського району, відносно неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення відповідачки ОСОБА_5 батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин даної справи не доведено.

З таким рішенням суду першої інстанції колегія суддів погоджується.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 19 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За положеннями частин першої, другої статті 27 цієї Конвенції кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі статтею 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини восьмої статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до частини другої та третьої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до статті 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина.

Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківський прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Аналогічний висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного Суду від 14 лютого 2018 року по справі № 209/2821/15-ц.

Згідно статті 19 СК України, орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України, суд може не погодитися із висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови:

по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною;

по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним;

(пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач посилався на ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина.

Апеляційний суд зазначає, що ухилення від виконання юридичного обов`язку - це завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість його виконати, але не вчиняє до цього жодних дій. Тому, жодні інші обставини, як-то ухилення матері чи батька від утримання дитини, не можуть призвести до позбавлення батьківських прав.

Умовою по ухиленню від обов`язків по вихованню дітей, як підстава позбавлення батьківських прав, передбачена п.2. ч.1 ст.164 СК України, може бути лише винна поведінка особи, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно надав оцінку висновку виконавчого комітету Копичинецької міської ради, як Органу опіки та піклування, №332 від 17.12.2024, згідно з яким останній вважає недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки с.Котівка, Чортківського району, відносно неповнолітнього сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки він ґрунтується на обставинах, які не підтверджують ухилення відповідачки від здійснення батьківських обов`язків, та не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків.

Даний висновок колегія суддів вважає обґрунтованим, він складений уповноваженим органом і сумнівів у його законності не викликає.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у даній справі, належним чином обґрунтував свої висновки, оскільки судом не встановлено та позивачем не доведено систематичне ухилення ОСОБА_5 від виконання своїх батьківських обов`язків, враховуючи при цьому встановлені судом обставини про те, що ОСОБА_5 матеріально допомагає сину, що визнається і самим позивачем ОСОБА_1 , який на засіданні комісії розповів, що мати купляла влітку 2024 року йому одяг, взуття, також придбала електровелосипед, оплатила проведення операції, а також надала кошти в сумі 20000 грн на лікування зубів, що, на думку колегії суддів, не свідчить про свідоме, систематичне невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків, зокрема щодо утримання дитини сторін.

Відповідно до статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Таким чином, з огляду на встановлені апеляційним судом обставини справи, колегія суддів вважає, що спір у даній справі можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до позбавлення батьківських прав. Разом з тим, враховуючи сімейні відносини, які виникли у позивача з матір`ю, а також те, що остання створила нову сім`ю та не надає достатньої уваги неповнолітньому сину, що нею не заперечується, колегія суддів вважає, що відповідачку слід попередити, що у разі продовження неналежного виконання нею батьківських обов`язків відносно малолітньої дитини, вона в подальшому може бути позбавлена батьківських прав.

Доводи позивача про те, що поведінку відповідачки можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки не встановлено, що відповідачка притягувалася до відповідальності за ст.184 КУпАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей) та ст.167 КК України (ухилення від сплати аліментів на утримання дітей).

Той факт, що постановою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 22.11.2024 у справі №596/1809/24, копія якої наявна в матеріалах справи, ОСОБА_6 , який, як зазначає позивач, є новим чоловіком ОСОБА_5 , визнано винним у вчиненні дрібного хуліганства відносно ОСОБА_2 , передбаченого ст.173 КУпАП, не є підставою для позбавлення батьківських прав матері неповнолітнього ОСОБА_1 , а може свідчити про наявність конфлікту між сторонами, вказаними у наведеній постанові суду.

Посилання позивача на те, що мати не піклується про дитину у зв`язку з утворенням нової сім`ї також не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

При цьому, колегія суддів наголошує, що у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення.

У відповідності до статтей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини другої статті 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У відповідності до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги та доповнення резолютивної частини рішення суду.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Гусятинського районного суду Тернопільської області від 24 березня 2025 року змінити, доповнивши його резолютивну частину абзацом №2 наступного змісту:

«Попередити ОСОБА_7 про необхідність змінити своє ставлення до виховання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та покласти на орган опіки та піклування Копичинецької міської ради Тернопільської області контроль за виконанням нею батьківських обов`язків».

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Головуючий

Судді