КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/1576/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Київ

Справа № 754/5316/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

за участю секретаря судового засідання Мех В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року, ухвалене у складі судді Зотько Т.А.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков Олександр Олександрович про визнання договору дарування недійсним,

встановив:

У квітні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чижиков О.О., про визнання договору дарування недійсним.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності. У 2013 році позивач заповіла вказану квартиру своєму рідному брату ОСОБА_4 . У березні 2023 року позивач отримала інформацію від КП «Центр надання комунального сервісу», згідно з якою з 02.02.2023 року власником квартири зазначено ОСОБА_3 .

Звернувшись до ЦНАП, позивач отримала витяг з Державного реєстру речових прав № 327565027 від 30.03.2023 року, в якому власником квартири зазначено ОСОБА_3 на підставі договору дарування серії та номеру 531, посвідченого нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О.

Позивач зазначала, що вона є дієздатною особою, яка у повній мірі розуміє значення своїх поступків та їх наслідки. З 2011 року є пенсіонеркою, у скрутному становищі не знаходиться, боргів не має. Будь-яких дій щодо розпорядження належною їй квартирою вона не планувала та не здійснювала, ситуацію, яка склалася розцінює виключно як протиправні, шахрайські дії з боку відповідача, яка не є її родичкою або ж навіть знайомою.

Крім того, 06.04.2023 року позивач звернулася із заявою до Деснянського УП ГУНП у м. Києві про вчинення злочину, на підставі чого 15.04.2023 року було внесено дані до ЄРДР за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Із урахуванням наведених обставин, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування квартири за реєстровим № 531 за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Вважає, що суд першої інстанції при ухваленні рішення посилався на обставини справи, які не були доведені, а саме: мотивом позивача, який змусив її подарувати єдину власну квартири чужій людині, яку вона знала один місяць, був брак уваги зі сторони брата, якому була раніше заповідана квартира; довіреність на ОСОБА_5 була оформлена нею для підготовки документів для подальшого продажу спірної квартири; дії нотаріуса Чижикова О.О., який посвідчував договір дарування спірної квартири, у повній мірі відповідали вимогам ч.ч. 9-14 ст. 44 Закону України «Про нотаріат».

Позивач заперечує, що у неї з будь з ким з родичів був конфлікт, відсутність належної уваги або неприязні стосунки, про що підтвердили свідки у судовому засіданні в суді першої інстанції.

Події, які призвели до того, що позивач, не усвідомлюючи наслідків, могла 28 листопада 2022 року підписати довіреність на ОСОБА_5 , а 02 лютого 2023 року помилково підписати договір дарування її єдиної квартири, у якій вона мешкає, є наслідком цілеспрямованого введення її в оману та зловживання її довірою з боку ОСОБА_5 та відповідачем.

Звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів бажання позивача та її наміру дарування квартири відповідачу або будь-кому, а також договір дарування квартири не відповідає вимогам ч. 3 ст. 203 ЦК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Вважає що, суд першої інстанції ухвалив рішення яке ґрунтується на нормах матеріального та процесуального права, оскільки позивачем не доведено, що на час складання договору дарування вона не зрозуміла зміст укладеного нею договору, який їй був роз`яснений нотаріусом. Доводи позивача, що вона могла помилково підписати договір дарування не мають правового значення, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення не є підставою для визнання його недійсним. Зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, не повинно створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину, що відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі № 138/246/22 від 02.08.2023 року.

З наведеного вбачається, що на час укладання оспорюваного договору волевиявлення позивача було спрямоване на добровільне відчуження належної їй квартири на користь відповідача.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила рішення суду залишити без змін.

Третя особа у справі у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір дарування підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чижикова О.О., особи сторін приватним нотаріусом встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 подарованої квартири перевірено. Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 не підписувала оспорюваний договір купівлі-продажу квартири.

Отже, враховуючи, що оспорюваний договір дарування квартири підписаний його сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О., тому відсутні підстави ставити під сумнів наявність у позивача волевиявлення на дарування спірної квартири.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 на праві власності належала квартира АДРЕСА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 29.12.1997 року № 6484 (а. с. 10, 11).

29.11.2013 року ОСОБА_1 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Щербенко О.В., яким на випадок своєї смерті належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 , заповіла ОСОБА_4 (а. с. 12).

02 лютого 2023 року між дарувальником ОСОБА_1 та обдарованою ОСОБА_3 , укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О., зареєстрований в реєстрі № 531, згідно з яким ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла у дар квартиру, що складається з однієї житлової кімнати, загальною площею 42,8 кв. м, у тому числі житловою 18,9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000. У зв`язку з похилим віком ОСОБА_1 цей договір посвідчений у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 46

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 02 лютого 2023 року за № 531, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О. (а. с. 14, 15).

На підставі заяви ОСОБА_1 Деснянським УП ГУНП у м. Києві було відкрито кримінальне провадження № 0001254 від 15.04.2023 року за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (а. с. 20).

У суді першої інстанції були допитані свідки, які показали наступне:

Свідок ОСОБА_7 показала суду, що позивач є її тіткою, прізвище її не пам`ятає, знає, що відповідач відібрала в неї квартиру. Знає її родину, і те, що позивач у 2021 році потрапила у лікарню, після чого не могла самостійно пересуватися, за тіткою постійно доглядала ОСОБА_8 . З початку війни ОСОБА_8 виїхала і дзвонила їй чи волонтерам, щоб навідували тітку і привезли ліки чи продукти. Мама більше їздила до неї, а ОСОБА_8 просила сусідів допомогти тітці. У тітки ОСОБА_10 нікого не залишилося окрім ОСОБА_8 , а ще сусідка, якій вона давала кошти, щоб та купувала продукти. Тітка завжди говорила, що квартиру вона заповіла своєму брату. Вона каже, що не розуміє як все це могло статися, вона була як у тумані. Про договір дарування дізналася від ОСОБА_8 . Її чоловік ремонтував поштовий ящик, і з платіжки дізналися, що власниками квартири є сторонні люди. Про дану ситуацію стало відомо зі слів ОСОБА_8 .

Свідок ОСОБА_11 показала суду, що позивач є її рідною тіткою, яка є сестрою її рідного батька, про яку піклується лише вона. Про те, що квартира переписана на інших людей, дізналася з комунальних платіжок. Коли виїжджали, то телефонували усім, щоб тітці якось допомогли. Думала, що це були волонтери, які її знайшли. Вона не знала, як таке могло вийти, сказала, що отримувала гуманітарну допомогу і розписувалась у журналах. Коли привозила продукти до тітки, то зустріла у квартирі чужого чоловіка і викликала поліцію. Тітка сказала, що цей чоловік купував їй хліб за її кошти і передавав чеки. Знає, що тітка ОСОБА_12 заповіла квартиру своєму братові, який є її батьком. Батько допомагав позивачу матеріально, а її чоловік ремонтував побутову техніку. Якби був якийсь розрив стосунків між батьком та тіткою, то вона б про це знала. Тітка дуже довірлива, коли показала документи з ЦНАПУ, вона обурилася, нервувала, у неї піднявся тиск. Тітка сказала, що не очікувала натрапити на таких людей.

Свідок ОСОБА_14 показала суду, що позивача знає з народження, вона є її троюрідною сестрою. Часто до них приходила, майже кожну неділю до лікарні. Ділилася своїми проблемами, вона сама шокована, що так вчинила, оскільки був заповіт на брата. Сім`я порядна, племінниця ОСОБА_8 і брат ОСОБА_16 допомагають, відносини прекрасні. ОСОБА_10 дуже обурювалася, що її паспорт забирав ОСОБА_5 , ключі забирав без її відома. ОСОБА_5 вона особисто не знала, в основному з ним спілкувалась ОСОБА_12 , а жінку бачила декілька разів. Про ОСОБА_5 . ОСОБА_10 розповідала, вона його знає наглядно. Він за її кошти щось їй купував. Коли він сказав, щоб вона принесла паспорт, то вже вона по іншому стала до нього відноситись.

Свідок ОСОБА_5 суду показав, що знає позивача, з якою познайомилися у 2018 році, вона йшла на зупинку, то він їй допоміг. В подальшому віталися. Восени 2022 року позивач попросила купити їй хліб, він купив. Потім у вечірній час був дзвінок у квартиру, стояла позивач, попросила повісити двері у ванній кімнаті. Вона скаржилася на ОСОБА_8 , яка з її слів викрала у неї золото, забирала пенсію з літа 2022 року, а також підняла на неї руку, порадив їй звернутися до поліції. На прохання позивача купував їй ліки та продукти. Позивач йому сказала, що під тиском матері, заповіла квартиру своєму брату. ОСОБА_1 сказала, що вони їй подобаються і вона бажає подарувати йому квартиру, на що свідок відповів: «Якщо вона хоче йому подарувати квартиру, то може подарувати його дружині». На прохання позивача він знайшов нотаріуса, яка прийшла додому до ОСОБА_1 .. Позивач сказала нотаріусу, що хоче відновити документи і нотаріус оформила довіреність. Позивач йому дала ключі від під`їзду, щоб вона не виходила їх відкривати, коли він приходить. Дружина заходила до неї. Коли документи було відновлено, він ще раз поговорив з ОСОБА_1 , щоб не було так, що вона передумала, а нотаріус прийде. Надав позивачу всі документи, щоб та все почитала, вона все погодила і вони погодили з нотаріусом час. Вони добре спілкувалися, поки не приїхали родичі ОСОБА_1 спілкувалася із сусідами, якби було щось не так, вони могли б поскаржитись родичам. Інформаційну довідку отримувала не ОСОБА_1 , а родичка, з нею була ОСОБА_8 . Вони забрали документи ОСОБА_1 і телефон. Свідок приніс позивачу інший телефон, вони спілкувалися, але зв`язок був поганий, тому що вона ховала телефон під подушкою. Коли він приніс ОСОБА_1 продукти, то своїми ключами відкрив двері. Дізнавшись, що на квартиру накладено арешт, прийшов до позивача і запитав, чи це вона подала позов. ОСОБА_1 сказала, що це її родичі подали позов і запитала, чи не могли б вони надати їй іншу квартиру, щоб там пожити, бо їй приносять пенсію на руки і її забирає ОСОБА_18 . Після звернення до суду вони з позивачем не спілкуються. ОСОБА_1 була обізнана, що його дружина оформила документи для оплати комунальних послуг. Вони з дружиною не примушували позивача на укладення спірного договору. Родичі ОСОБА_1 забрали у неї документи, і вони не могли зареєструвати її у іншій квартирі, як було між ними домовлено.

Оцінюючи доводи ОСОБА_1 про наявність правових підстав для визнання договору дарування від 02.02.2023 року недійсним, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Договір як двосторонній правочин передбачає, що такі дії вчиняють обидві сторони договору й такі дії мають бути спрямовані на досягнення спільної правової мети.

Підґрунтям договору як правочину є певна домовленість, оскільки за змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Саме домовленість є внутрішньою сутністю договору.

Якщо йдеться про домовленість, то передусім на виникнення таких прав і обов`язків має бути спрямована внутрішня воля обох сторін. Цій внутрішній волі, для того щоб не виник дефект волі правочину, має відповідати волевиявлення кожного учасника правочину.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Наведені норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з даним позовом, фактичні обставини, на які посилалась позивач, як на підставу даного позову, позивач вказувала наступні: у березні 2023 року позивач ОСОБА_1 отримала інформацію від КК «Центр комунального сервісу» про те, що з 02 лютого 2023 року власником її квартири є інша, не знайома їй особа ОСОБА_3 . Однак, будь-яких дій щодо розпорядження належною їй квартирою позивач не планувала та не здійснювала. Будь-яких дій щодо оформлення довіреності на будь-якого представника з правом розпоряджатися квартирою позивач не здійснювала. Будь-яких документів, які обов`язкові для нотаріального оформлення договору дарування квартири, (як то : паспорт, ідентифікаційний код, правовстановлюючий документ на квартиру , технічний паспорт) вона нікому не передавала. Будь-яких документів, які вона могла сплутати з договором дарування, вона не оформляла. ОСОБА_3 не є її ні родичкою, ні знайомою.

Таким чином, підставами позову про визнання договору дарування недійсним позивач ОСОБА_1 , діючи через свого представника - адвоката Семенюка В.В., визначила ті обставини, що волевиявлення позивача на укладення договору дарування не було, вона договору дарування належної їй квартири з ОСОБА_3 не укладала, про укладення такого договору їй нічого не відомо, оскільки будь-яких дій щодо розпорядження квартирою вона не планувала та не здійснювала.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту оспорюваного договору дарування квартири вбачається, що договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чижикова О.О.. Особи сторін приватним нотаріусом встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 подарованої квартири перевірено (а.с.72).

Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 не підписувала оспорюваний договір купівлі-продажу квартири.

Враховуючи, що оспорюваний договір дарування квартири підписаний його сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О., тому відсутні підстави ставити під сумнів наявність у позивача волевиявлення на дарування спірної квартири.

Посилання у позовній заяві на те, що дарування спірної квартири відбулось без згоди ОСОБА_1 і вона не уповноважувала інших осіб щодо будь-яких дій щодо розпорядження належною їй квартирою, відчужувати квартиру вона не планувала та не здійснювала, судом відхилені як безпідставні, оскільки такі доводи спростовані матеріалами справи.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки вони відповідають обставинам справи, наявним у матеріалах справи доказам та зроблені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, оскільки у справі судом встановлено, що договір дарування від 02 лютого 2023 року містить згоду його сторін з приводу усіх істотних умов, що засвідчено підписами обох сторін і , як встановлено судом першої інстанції під час розгляду справи, обставину підписання договору позивач не заперечувала, то її доводи про відсутність волевиявлення на укладення оспорюваного правочину колегія суддів відхиляє.

Відповідно до вимог ч. ч 1, 2 ст. 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси посвідчують угоди, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а також за бажанням сторін й інші угоди. Нотаріуси перевіряють, чи відповідає зміст посвідчуваної ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін.

Частини 9-14 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» встановлюють повноваження нотаріуса для встановлення дійсного наміру сторін правочину. У разі наявності сумнівів щодо уповноваженого представника, а також його цивільної дієздатності та правоздатності нотаріус має право зробити запит до відповідної фізичної чи юридичної особи. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Наведені вимоги законодавства покликані убезпечити правочин, а отже, і права осіб, яких цей правочин стосується. Крім того, правочин, посвідчуваний нотаріально, має вищий ступінь доказовості волі особи та інших чинників, з якими пов`язує закон набуття, зміну та припинення цивільних прав, оскільки нотаріус, посвідчуючи правочин, має здійснити чимало дій, які спрямовані на доведеність правочину вимогам закону.

З викладеного можна зробити висновок, що дії нотаріуса слугують укріпленню права через встановлення зовнішнього посвідчувального напису, що свідчить про існування права. Підсилення вагомості договору надає його нотаріальне посвідчення, оскільки до цього залучається спеціально визначена державою особа - нотаріус ( висновок в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 457/906/17).

Зі змісту оспорюваного договору дарування квартири вбачається, що договір підписано сторонами у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чижикова О.О., особи сторін приватним нотаріусом встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 подарованої квартири перевірено (а. с. 72).

Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 не підписувала оспорюваний договір купівлі-продажу квартири.

Враховуючи, що оспорюваний договір дарування квартири підписаний його сторонами та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О., суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав вважати, що у позивача не було волевиявлення на дарування спірної квартири.

Доводи апеляційної скарги про те, що вона могла помилково підписати ( як документ) договір дарування, що факт наявності її підпису у договорі дарування вона усвідомила лише в ході судового розгляду, спростовуються наступним.

Так, у позовній заяві позивач стверджує, що вона є цілком дієздатною особою, яка в повній мірі розуміє значення свої вчинків та їх наслідки. З 2011 року є пенсіонеркою, алкоголю не вживає, у скрутному матеріальному становищі не знаходиться, боргів не має.

Як вбачається з матеріалів справи, 28 листопада 2022 року позивач ОСОБА_1 підписала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Флорізяк О.В. за реєстровим № 791, якою уповноважила ОСОБА_5 , 1989 року народження, бути її представником в усіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах, інших установах і організаціях з питань, пов`язаних із замовленням та отриманням будь-яких документів, в тому числі дублікату документа, що підтверджує право власності на належну їй квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

У зв`язку з хворобою ОСОБА_1 , довіреність посвідчена вдома за адресою АДРЕСА_2 ( а.с. 39).

Як вбачається з опису документів, що подано до ЦНАП громадянином для виконання адміністративної послуги, довірена особа ОСОБА_5 14 грудня 2022 року звернувся до Центру надання адміністративних послуг за отриманням дублікату свідоцтва про право власності на житло, подавши такі документи: заяву, постанову органу внутрішніх справ про відмову в порушенні кримінальної справи у зв`язку з відсутністю свідоцтва про право власності на житло, інформаційна довідка Київського міського БТІ про те, за ким зареєстроване право власності на житло ( а.с. 43).

Згідно з довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації від 08 грудня 2022 року за №27816, 08 грудня 2022 року була проведена технічна інвентаризація квартири за адресою АДРЕСА_2 та встановлено, що квартира має такі показники : загальна площа - 42,8 кв.м., житлова площа - 18,9 кв.м.. Загальна площа змінилась в результаті уточнення розмірів балкона ( а.с. 45, зворот).

З викладеного слідує, що позивач була обізнана про виготовлення технічного паспорту, оскільки спеціалістом БТІ проводились технічні заміри спірної квартири безпосередньо у квартирі, в якій мешкає позивач.

Відповідно до копій документів, на підставі яких було укладено оспорюваний договір купівлі-продажу квартири, що були надані до матеріалів справи приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чижиковим О.О., договір дарування було посвідчено нотаріусом у квартирі за адресою АДРЕСА_2 у зв`язку з похилим віком ОСОБА_1 .

При цьому, крім договору дарування квартири ОСОБА_1 02 лютого 2023 року було підписано ще дві заяви, посвідчені нотаріусом, якими позивач сповіщала нотаріуса про те, що право власності на відчужувану квартиру за адресою АДРЕСА_2 або право користування нею малолітні або неповнолітні діти не мають , внаслідок відчуження квартири не буде порушено прав та законних інтересів недієздатних, обмежено дієздатних осіб, у тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей; а також про те, що відчужувана квартира не є спільною сумісною власністю та є її особистою приватною власністю ( а.с. 73-74).

Як вбачається з вказаних заяв, особу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приватним нотаріусом Чижиковим О.О. було встановлено за паспортом серії НОМЕР_1 , виданого Ватутінським РУ ГУ МВС України в м. Києві 18.02.1999 року. Копія вказаного паспорту та копія картки фізичної особи - платника податків знаходиться в матеріалах нотаріальної справи.

З матеріалів справи вбачається, що копію вказаного паспорту було додано позивачем до позовної заяви ( а.с. 7-8).

Відповідно до п. 7 договору дарування, укладеного між ОСОБА_1 як дарувальником та ОСОБА_3 як обдарованою, сторони підтверджують, що договір не носить характеру уявного чи удаваного правочину. Дарувальник свідчить, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального ( а.с. 72).

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що вона підписала договір дарування під впливом омани з боку відповідача, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки на обставини щодо укладення договору під впливом обману ОСОБА_1 у позовній заяві не посилалась.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Однак, у позовній заяві позивач не посилалась на вчинення договору дарування під впливом обману чи помилки, а стверджувала про те, що будь-яких договорів, спрямованих на розпорядження своєю квартирою вона не укладала, будь-яких дій щодо розпорядження належною їй квартирою вона не планувала та не здійснювала. При цьому наголошувала, що вона є дієздатною особою, яка у повній мірі розуміє значення своїх вчинків та їх наслідки.

Наявні у матеріалах справи докази не підтверджують, що вік та стан здоров`я позивача могли об`єктивно вплинути на її волевиявлення під час укладення оспорюваного правочину.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, про інші обставини, які позивач у апеляційній скарзі зазначає підставою для визнання договору дарування недійсним, і які суттєво суперечать викладеним у позовній заяві обставинам, було зазначено позивачем та її представником лише в судових дебатах в суді першої інстанції, а саме: що позивач була знайома з сім`єю відповідача, починаючи з жовтня 2022 року, що позивач, не усвідомлюючи наслідків, могла 28 листопада 2022 року підписати довіреність на ОСОБА_5 , а 02 лютого 2023 року помилково підписати договір дарування, що стало наслідком цілеспрямованого введення її в оману та зловживанням її довірою з боку ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 3 ст. 49 ЦПК України, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Проте будь-яких заяв про зміну підстав позову ні позивач, ні її представник до суду першої інстанції не подавали.

Відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

За змістом ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення ст. 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Такий висновок сформульований у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі № 494/1242/16.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про те, що укладення договору дарування було вчинено внаслідок цілеспрямованого введення її в оману та зловживанням її довірою з боку ОСОБА_5 та відповідача ОСОБА_3 , не можуть були предметом оцінки судом апеляційної інстанції, оскільки такі обставини не були заявлені позивачем як підстава позову та не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач у 2013 році заповіла спірну квартиру своєму рідному братову ОСОБА_4 та у неї немає будь-яких конфліктів зі своїми рідними, за відсутності обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, не мають правового значення для розгляду справи.

Колегія суддів зазначає, що зміна рішення дарувальника або ставлення до його наслідків після укладення таких правочинів, зміна стосунків з обдарованим не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивачки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент їх укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладених правочинів, що виникли після моменту укладення, не впливають на їх дійсність, а можуть бути підставами для їх розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації (висновок у постанові Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 308/8309/22).

Отже, неприязні стосунки позивача з відповідачем та членами її сім`ї не свідчить про відсутність волевиявлення зі сторони дарувальника під час укладення нею оспорюваного правочину.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами, що на момент укладення оспорюваного договору дарування у неї не було волевиявлення на дарування спірної квартири, чи існували інші обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, встановлено, що укладаючи оспорюваний договір, позивач усвідомлювала його істотні умови та правові наслідки його укладення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції є безпідставними, спростовуються висновками суду, викладеними в його рішенні.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 28 березня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.