Справа № 159/1913/25
Провадження № 2/161/3339/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2025 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Пахолюка А.М.

при секретарі Корнійчук А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головного управління Державної казначейської служби України у Волинській області про стягнення безпідставно збережених (утриманих) коштів,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі ІНФОРМАЦІЯ_2 ), Головного управління Державної казначейської служби України (далі ГУ ДКС України) у Волинській області про стягнення безпідставно збережених (утриманих) коштів.

Позовні вимоги, мотивує тим, постановою ІНФОРМАЦІЯ_3 № 2104 по справі про адміністративне правопорушення від 07.11.2024 року, його притягнено до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн. На виконання зазначеної постанови відкрито виконавче провадження №76893811 та стягнено штраф в подвійному розмірі -34000 грн., мінімальні витрати виконавчого провадження -269 грн., виконавчий збір 3400 грн., всього 37669 грн.

Зазначає, що рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2025 року, яке набрало законної сили, його позов до ІНФОРМАЦІЯ_3 задоволено, постанову № 2104 по справі про адміністративне правопорушення від 07.11.2024 року скасовано, провадження у справі закрито.

Вважає, що у зв`язку із скасуванням постанови № 2104 від 07.11.2024 року про притягнення його до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, відпали підстави для подальшого утримання у відповідному фонді державного бюджету грошових коштів в розмірі 34000 грн., а тому на підставі ст. 1212 ЦК України, такі кошти підлягають поверненню.

На підставі наведеного, просить суд стягнути з Державного бюджету України на свою користь безпідставно збережені кошти в розмірі 34000 та судові витрати по справі.

У відзиві на позовну заяву представник ГУ ДКС України у Волинській області заперечує позовні вимоги позивача, оскільки, вважає, що повернення коштів, відповідно до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №787, здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету в позасудовому порядку.

У відзиві на позовну заяву представник ІНФОРМАЦІЯ_3 також заперечує позовні вимоги позивача, оскільки, ІНФОРМАЦІЯ_4 не було відомо про факт оскарження постанови № 2104 від 07.11.2024 року до суду, тому діяв у відповідності до вимог чинного законодавства та реалізовував це право в межах наданих повноважень, тому були відсутні підстави для відкликання вищезазначеної постанови від виконання у органах ДВС.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 05.05.2025 року відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що 07.11.2024 року постановою ІНФОРМАЦІЯ_3 №2104 по справі про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 притягнуто до відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17000 грн., роз`яснено право на добровільну сплату штрафу в 15-денний термін з дня вручення даної постанови, у разі несплати протягом 15 днів, штраф, визначений постановою про адміністративне правопорушення буде стягнуто у подвійному розмірі 34000 грн. (а.с. 102).

Із матеріалів справи вбачається, що постановою державного виконавця Деснянського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 23.01.2025 року відкрито виконавче провадження №76893811 на виконання постанови ІНФОРМАЦІЯ_3 №2104 від 07.11.2024 року (а.с. 103).

Постановою державного виконавця Деснянського ВДВС у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 20.02.2025 року виконавче провадження №76893811 закінчено у зв`язку із сплатою боржником штрафу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження (а.с. 104).

Разом з тим, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2025 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 задоволено, постанову № 2104 по справі про адміністративне правопорушення від 07.11.2024 року скасовано, провадження у справі закрито(а.с. 107-111).

Таким чином, відпали підстави для подальшого утримання у відповідному фонді державного бюджету грошових коштів, що належать позивачу.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широку сферу застосування: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так і неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею або всупереч його волі, чи є набувач добросовісним або недобросовісним.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі №3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Отже, положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №910/9072/17.

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845 (далі Порядок №845).

Відповідно до пункту 3 Порядку №845, рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів.

Згідно з п.п 2 п. 35 Порядку №845, Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, обґрунтував вимогу про стягнення суми сплаченого ним адміністративного штрафу тим, що суд в адміністративній справі скасував постанову про застосування цього штрафу.

Відтак, сплачена до Державного бюджету України сума адміністративного штрафу після того, як підстава такого перерахування відпала (зокрема у разі скасування адміністративним судом постанови про застосування такого штрафу), суд вважає, що може стягнути на користь платника згідно зі статтею 1212 ЦК України як таку, що утримується у бюджеті без достатньої правової підстави.

Крім того, кошти Державного бюджету України належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України), яка діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України).

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (частина перша статті 170 ЦК України).

Держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення (стаття 174 ЦК України).

З огляду на наведені приписи, а також ураховуючи те, що поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних правовідносинах, у спорі щодо стягнення суми адміністративного штрафу, яка утримується на казначейському рахунку органу державної влади без достатньої правової підстави, держава бере участь у матеріальних і процесуальних правовідносинах в особі її органу, який контролює справляння надходжень бюджету за відповідним кодом класифікації доходів бюджету.

У спірних правовідносинах таким органом є ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За змістом абзацу першого частини третьої статті 17 ЦК України орган державної влади здійснює захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом.

Казначейство України веде бухгалтерський облік усіх надходжень Державного бюджету України та за поданням (висновком) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, здійснює повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до бюджету, перерахування компенсації частини суми штрафних (фінансових) санкцій покупцям (споживачам) за рахунок сплачених до державного бюджету сум штрафних (фінансових) санкцій, застосованих такими органами за наслідками проведеної перевірки за зверненням або скаргою покупця (споживача) про порушення платником податків установленого порядку проведення розрахункових операцій (частина друга статті 45 БК України у редакції, чинній на час звернення до суду).

Повернення помилково або надміру зарахованих до бюджету податків, зборів, пені, платежів та інших доходів бюджетів здійснюється за поданням органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, а при поверненні судового збору (крім помилково зарахованого) - за ухвалою суду, яка набрала законної сили. Подання за формою згідно з додатком 1 до цього Порядку подається платником до органу Казначейства разом з його заявою про повернення коштів з бюджету та оригіналом або копією документа на переказ, або паперовою копією електронного розрахункового документа, які підтверджують перерахування коштів до бюджету (абзаци перший і п`ятий пункту 5 розділу І Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №787 (далі Порядок № 787).

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що на момент сплати позивачем адміністративного штрафу юридична підстава для такого платежу існувала - була чинною постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження. Тому неможна вважати, що позивач сплатив кошти помилково.

Так само, з огляду на обставини справи, немає підстав вважати, що він сплатив штраф надміру, тобто у розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням адміністративного суду про визнання протиправною та скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала.

Таким чином, Порядок № 787, застосовний до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. Оскільки, сума адміністративного штрафу, яку вніс до бюджету позивач, не є помилково чи надміру зарахованою, Порядок № 787 на спірні правовідносини не поширюється.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі №910/5880/21.

Відтак, оскільки, рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.03.2025 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_3 задоволено, постанову № 2104 по справі про адміністративне правопорушення від 07.11.2024 року скасовано, провадження у справі закрито(а.с. 107-111), то отримані Державою на підставі вказаної постанови кошти сумі 34000 грн. підлягають поверненню позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, адже підстава, за якою вони були отримані, відпала.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 34000 грн.

Щодо стягнення витрат на правову допомогу суд приходить до наступних висновків.

Позивач просить стягнути з Державного бюджету України понесені витрати на професійну правову допомогу у сумі 10000 грн.

Судом встановлено, що правнича допомога позивачу ОСОБА_1 надавалась адвокатом Загороднім Є.О., на підставі договору про надання професійної правничої допомоги № 22/03 від 22.03.2025 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Загороднім Є.О. (а.с. 112).

На підтвердження понесення позивачем витрат на правничу допомогу, останнім подано наступні докази: акт приймання-передачі наданих послуг від 24.03.2025 року до Договору про надання професійної правничої допомоги № 22/03 від 22.03.2025 року; платіжну інструкцію від 22.03.2025 року про сплату 10000 грн. за послуги адвоката (а.с. 113-114).

Однак, на думку суду, з Державного бюджету України в користь позивача слід стягнути суму в розмірі 4000 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу. При цьому, суд враховує принцип співмірності витрат на правничу допомогу адвоката та визначені у ч. 4 ст. 137 ЦПК України обставини, а саме, складність справи, характер та кількість підготовлених та поданих адвокатом документів.

При цьому, при стягненні вищенаведених витрат на правничу допомогу адвоката, саме з Державного бюджету України, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), відповідно до якого, якщо відповідачем у справі є держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення.

Крім того, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з Державного бюджету України в користь позивача необхідно стягнути понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 986,96 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 77, 78, 81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, на підставі ст.ст. 3, 11-14, 15, 16, 1212 Цивільного кодексу України, суд,-

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 безпідставно збережені (утримані) кошти в розмірі 34000 (тридцять чотири тисячі) грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 (чотири тисячі) грн.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 986 (дев`ятсот вісімдесят шість) грн. 96 коп.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Учасники справи:

Позивач ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач ІНФОРМАЦІЯ_5 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_2 .

Відповідач Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області, код ЄДРОУ 38009371, адреса місцезнаходження: м. Луцьк, вул. Стрілецька, 4а.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області А.М. Пахолюк