УХВАЛА

16 квітня 2025 року

м. Київ

справа № 521/12811/23

провадження № 61-3935ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пудлінська Лариса Іванівна, у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління капітального будівництва Одеської міської ради про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

26 березня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Пудлінська Л. І., за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав до Верховного Суду заяву у справі за його позовом до Управління капітального будівництва Одеської міської ради про відшкодування моральної шкоди.

Зі змісту заяви ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Пудлінська Л. І., встановлено, що вона є касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року у зазначеній справі.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення

від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених

частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої

статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржених судових рішень сформованій практиці у подібних правовідносинах.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої

статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, із чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовного обґрунтування мотивів такого відступлення.

У випадку визначення підставою касаційного оскарження судового рішення пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, касаційна скарга має містити вказівку на норму права, щодо якої відсутній висновок, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Оскаржуючи судові рішення, зазначені у пункті 1 частини першої

статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судових рішень.

Такий висновок щодо застосування аналогічних норм Господарського процесуального кодексу України викладений у постанові Верховного Суду

від 12 листопада 2020 року у справі № 904/3807/19.

Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник визначає відсутність у подібних правовідносинах правових висновків Верховного Суду щодо питання застосування абзацу другого частини третьої статті 23 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України, підпунктів «в» та «г-1» пункту 3 частини першої

статті 382 ЦПК України, абзацу 3 пункту 9 постанови Пленуму Верховного

Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (пункт 3 частини другої

статті 389 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.

До повноважень Верховного Суду, зокрема, належить вирішення питань щодо правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, їх тлумачення під час розгляду справ.

Касаційний суд має забезпечувати формування єдиної судової практики шляхом надання відповідного тлумачення (правозастосування) норм права.

Про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики свідчить, зокрема, відсутність єдиного правового висновку Великої Палати Верховного Суду, наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, велика кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.

Проте заявником належним чином не обґрунтовано необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування абзацу другого

частини третьої статті 23 ЦК України, підпунктів «в» та «г-1» пункту 3

частини першої статті 382 ЦПК України у подібних правовідносинах. Заявником не зазначено наявність правових висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному, а також велику кількість справ щодо вирішення подібних правовідносин, які перебувають на розгляді судів.

Так, касаційний перегляд вважається екстраординарним, з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції, які обмежено питаннями права та більшим ступенем формальності процедур. Повноваження суду касаційної інстанції не можуть використовуватися для здійснення нового судового розгляду справи.

Доводи заявника зводяться до незгоди з визначеним судом розміром моральної шкоди та порушенням норм процесуального права, що не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 3 частиною другою статті 389 ЦПК України.

Крім того, Верховний Суд відхиляє посилання заявника на постанову Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, оскільки вона не є актом, який містить норми права.

Відповідно до пункту 2 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає касаційну скаргу, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта (для фізичних осіб - громадян України), номери засобів зв`язку, адреса електронної пошти (за наявності), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Проте заява не містить відповідних відомостей щодо наявності або відсутності електронного кабінету, адреси електронної пошти та номерів засобів зв`язку ОСОБА_1 .

Згідно з пунктом 6 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено клопотання особи, яка подає скаргу.

Зі змісту заяви вбачається, що заявник не погоджується з постановою Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року.

Заявник заявляє клопотання про визнання незаконною постанови Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в частині визначення суми відшкодування моральної шкоди, яка має бути стягнена з відповідача на його користь; внесення змін до оскаржуваної постанови в зазначеній частині, а саме стягнення з відповідача на користь позивача 4 000 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Проте таке клопотання заявника не відповідає статті 409 ЦПК України.

Відповідно до статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: 1) залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду; 3) скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; 4) скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині; 5) скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині; 6) у передбачених цим Кодексом випадках визнати нечинними судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і закрити провадження у справі у відповідній частині; 7) у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-6 частини першої цієї статті.

За таких обставин заявнику необхідно подати до Верховного Суду касаційну скаргу, оформлену у відповідності до вимог статті 392 ЦПК України, в якій уточнити клопотання, виклавши його відповідно до статті 409 ЦПК України та повноважень касаційного суду; зазначити пункт (пункти) частини другої

статті 389 ЦПК України, на підставі якого (яких) подається касаційна скарга та обґрунтування (мотивування) наявності цієї підстави (підстав); надати докази направлення відповідачу касаційної скарги з доданими до неї документами.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Пудлінська Лариса Іванівна, у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління капітального будівництва Одеської міської ради про відшкодування моральної шкоди залишити без руху.

Надати заявнику десять днів з дня вручення цієї ухвали для усунення зазначених недоліків.

У разі невиконання у встановлений судом строк вимог цієї ухвали заява вважатиметься неподаною і підлягатиме поверненню заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко