Справа № 457/1248/23
провадження №2/457/11/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Трускавець

Трускавецький міський суд Львівської області

в складі головуючої-судді Василюк Т.В.,

секретар судового засідання Кушнір М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Трускавці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 про поділ майна подружжя,

за участю представниці позивача ОСОБА_1 адвокатки Шемеляк Г.Т., представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Рісного М.Б.,

в с т а н о в и в:

1. Стислий виклад позицій учасників справи

ОСОБА_1 звернувся до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_4 .

Позов мотивований тим, що 26 вересня 2018 року між ним та відповідачкою було укладено шлюб. У шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час спільного подружнього життя у серпні 2023 року за його особисті та позичені кошти було придбано електроавтомобіль Jaguar I-PACE, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Автомобіль придбано у Нідерландах вартістю 33350 євро, що підтверджується договором купівлі-продажу від 06 липня 2023 року. Автомобіль зареєстровано за відповідачкою 15 серпня 2023 року у ТСЦ 4644. З середини серпня 2023 року відповідачка почала конфліктувати з ним, відмовляється спілкуватися, забрала свої речі з квартири, перестала спільно проживати, забрала їхню спільну дитину. Відповідачка без відома позивача забрала цей автомобіль та у категоричній формі заявила, що переоформить автомобіль на свою маму без його відома. 26 серпня 2023 року відповідачка без його згоди розпорядилася електроавтомобілем Jaguar I-PACE, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та відчужила автомобіль своєму батькові всупереч інтересам позивача. Вважає, що він вправі стягнути з відповідачки у свою користь грошову компенсацію за належну йому 1/2 частку у спірному автомобілі, виходячи з ціни вказаного транспортного засобу при його купівлі у Голландії. Крім цього, позивачем 22 вересня 2023 року оплачено суму 1340 євро за доставку спірного автомобіля з-за кордону фірмі ТОВ MNG-CARS у м. Катовіце, а тому з відповідачки, на його думку, слід стягнути ще 670 євро (половину вартості доставки). Крім того, спірний автомобіль придбаний за особисті кошти позивача та за позичені кошти. При перетині ним кордону 04 липня 2023 року ним задекларовані готівкові кошти у сумі 10300 євро, які були використані для придбання спірного автомобіля. Крім того, він позичив у свого знайомого громадянина Польщі ОСОБА_6 , грошові кошти у сумі 23000 євро для придбання вказаного автомобіля у присутності відповідачки з терміном повернення до 01 вересня 2023 року. Вказана обставина підтверджується письмовим договором позики. Ця сума була витрачена на придбання спірного автомобіля. Строк дії договору уже закінчився, однак на даний час сума боргу не повернута, а враховуючи, що сума у розмірі 23000 євро була витрачена на придбання спірного автомобіля. На даний час строк дії договору припинився, борг не погашений, сторони спору як подружжя припинили спільне проживання, тому, на його думку, позику у розмірі 23000 євро слід визнати спільним боргом подружжя. Просить стягнути з ОСОБА_2 1/2 вартості електроавтомобіля Jaguar I-PACE, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що становить 17000 євро у гривневому еквіваленті на час виконання судового рішення та половину вартості витрат за доставку автомобіля у розмірі 670 євро у гривневому еквіваленті на час виконання рішення суду; визнати спільним боргом подружжя суму позики у розмірі 23000 євро згідно з договором позики, укладеного між ним та громадянином Польщі ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Від відповідачки надійшов відзив на заяву про збільшення позовних вимог, у якій вона просить відмовити у задоволенні позову з огляду на наступне. Кошти, отримані позивачем за договором позики від 04 липня 2023 року, не були витрачені саме на купівлю автомобіля Jaguar I-PACE, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Вважає, що договір позики взагалі було складено та підписано позивачем та ОСОБА_7 уже після подачі первісного позову до суду з метою необґрунтованого та умисного збільшення позовних вимог. Зазначає, що при перетині кордону 04 липня 2023 року, коли вона разом з позивачем їздила купувати автомобіль, вона задекларувала, що мала при собі 30000 євро, що відображено у фінансовій декларації. Кошти на придбання автомобіля Jaguar I-PACE, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , були фактично коштами її матері ОСОБА_4 , якою було вчинено ряд усних правочинів, а саме: договорів дарування грошових коштів на її користь на загальну суму 1314400 грн., отже, станом на день купівлі транспортного засобу у неї було достатньо коштів для придбання автомобіля самостійно. У свою чергу, з рахунка за доставку автомобіля неможливо встановити, чи здійснювалася яка-небудь оплата, ким вона здійснювалася, у якому розмірі, відсутня дата платежу, а тому такий рахунок не може вважатися належним доказом та враховуватися при прийнятті рішення.

Від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій він заперечує, що відповідачка перетнула кордон 04 липня 2023 року з задекларованими грошовими коштами у сумі 30000 євро. На момент перетину кордону відповідачка таких грошей не мала, тому не могла їх декларувати. Що стосується твердження відповідачки про те, що спільний автомобіль придбаний за її особисті кошти з посиланням на усні договори дарування, укладені між нею та її матір`ю ОСОБА_4 , це є надуманою обставиною, яка не має жодного відношення до предмета спору. Варто зауважити, що за його особисті кошти було придбано обладнання для пекарні, яке передано в користування матері відповідачки ОСОБА_4 , яка до 26 грудня 2021 року на час ремонту та купівлі обладнання пекарні знаходилася за межами України і, відповідно, остання за користування цим обладнанням при здійсненні підприємницької діяльності у такий спосіб оплачувала за користування цим обладнанням, тому сума 1314400 грн., яку отримала відповідачка від своєї матері ОСОБА_4 , є спільним майном подружжя, яке відповідачка фактично приховала від позивача.

Від відповідачки надійшло заперечення на відповідь на відзив, у якому вона зазначає, що твердження про те, що обладнання для пекарні було куплено за кошти позивача нічим не доведено, жодних доказів на підтвердження купівлі такого обладнання саме позивачем не надано, доказів про існування договору оренди між позивачем та ОСОБА_4 не надано. Подаровані кошти її матір`ю, у свою чергу, не можуть включатися до спільного майна подружжя.

Від третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 надійшли пояснення, у яких вона зазначає, що заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з огляду на наступне. Вважає, що твердження позивача про укладення договору позики від 04 липня 2023 року спрямоване на умисне незаконне заволодіння коштами відповідачки. Вимога позивача про стягнення половини витрат за доставку автомобіля також є безпідставною, оскільки з наданих суду документів неможливо встановити, хто сплатив за доставку, а також дату оплати такої доставки. Також у письмових поясненнях підтверджує, що за період з лютого 2022 року по 03 липня 2023 року нею та ОСОБА_2 було вчинено ряд правочинів договорів дарування в усній формі на загальну суму 1314400 грн. Цієї суми було достатньо для придбання спірного автомобіля. Оскільки спірний автомобіль було придбано за грошові кошти, які в силу договорів дарування, були особистою власністю відповідачки, то така обставина виключає спірний автомобіль зі спільної сумісної власності подружжя /арк. справи 18-23, Т. 2/.

Третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 не з`явилася жодного разу у судове засідання, хоча належним чином повідомлялася про час та місце судових засідань за зареєстрованим місцем проживання. Судом відзначається, що інформація про день, час та місце розгляду даної справи завжди завчасно розміщувалась на офіційному сайті https://trm.lv.court.gov.ua Трускавецького міського суду Львівської області в розділі «Список судових справ, призначених до розгляду», інформація якого є відкритою та загальнодоступною. Як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі, в якій вона є стороною, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що незважаючи на всі, передбачені законом заходи, вжиті судом, для повідомлення ОСОБА_4 , про час, день та місце судових засідань ОСОБА_4 ,будучи обізнаною про розгляд справи в судове засідання не з`явилася та не зверталася до суду із запитом про рух даної справи та її судовий розгляд. З огляду на те, що участь третьої особи не є обов`язковою у розумінні ЦПК України, суд вважає за необхідне провести розгляд справи без участі ОСОБА_4 , оскільки матеріалів справи достатньо для прийняття рішення по суті.

Від третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_6 надійшли пояснення, у яких він вказує, що ОСОБА_1 у присутності своєї дружини позичив у нього грошові кошти у сумі 23000 євро для придбання автомобіля, які мав повернути до 01 вересня 2023 року. На даний час сума коштів не повернута, бува використана в інтересах сім`ї. Фактично ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просторочили виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів і несуть солідарну відповідальність за виконання зобов`язання щодо повернення позики у розмірі 23000 євро перед ним.

Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_6 адвокат Лупак І.В. у судовому засіданні підтримав пояснення, викладені письмово та надані суду. У подальші судові засідання представник часника не з`являвся, у своїй письмовій заяві від 24 квітня 2025 року просив продовжувати розгляд справи у його відсутності.

У судовому засіданні представниця позивача ОСОБА_1 адвокатка Шемеляк Г.Т. підтримала позовні вимоги свого довірителя у повному обсязі та просила позов задовольнити з підстав, наведених в уточненій позовній заяві.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Рісний М.Б. у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову у повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях, та поясненнях, наданих суду.

2. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 25 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального провадження з викликом сторін.

Ухвалою Трускавецького міського суду Львівської області від 22 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Крім цього, вказаною ухвалою залучено ОСОБА_6 в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, а ОСОБА_4 залучено в якості третьої сторони, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

3. Фактичні обставини, встановлені судом.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_9 26 вересня 2018 року зареєстрували шлюб у Трускавецькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис № 170, що стверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2 , виданим повторно 15 червня 2022 року. Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка та дружини « ОСОБА_10 » /арк. справи 30/.

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_3 , виданого Трускавецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_11 змінила ім`я на ОСОБА_2 /арк. справи 31, Т. 1/.

Згідно свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_4 , виданого Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_8 змінив ім`я на ОСОБА_1 / арк. справи 32, Т. 1/.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 24 жовтня 2023 року шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , укладений 26 вересня 2018 року у Трускавецькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Дрогобицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), актовий запис № 170, розірвано /арк. справи 178-181, Т. 1/.

За час спільного подружнього життя, а саме у липні 2023 року ОСОБА_2 придбано електроавтомобіль JAGUAR I-РАСЕ, 2018 року випуску; номер кузова НОМЕР_5 , загальний легковий універсал, вартістю 33350 євро, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 06 липня 2023 року.

З витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справи стосовно зареєстрованих транспортних засобіввід 28 серпня 2023 року вбачається, що перша реєстрація транспортного засобу JAGUAR I-РАСЕ, 2018 року випуску; номер кузова НОМЕР_5 , загальний легковий універсал, здійснена 15 серпня 2023 року /арк. справи 33, Т. 1/.

Згідно з листом № 31/13-3-оз від 24 жовтня 2023 року Територіального сервісного центру МВС № 4644 15 серпня 2023 року у ТСЦ 4644 проведена реєстрація транспортного засобу, приведеного з-за кордону JAGUAR I-РАСЕ, 2018 року випуску; номер кузова НОМЕР_5 , власником вказано ОСОБА_2 . 26 серпня 2023 року у ТСЦ 4644 проведена перереєстрація на нового власника вказаного транспортного засобу, а саме: на ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім цього, 01 вересня 2023 року у ТСЦ 4644 проведена перереєстрація транспортного засобу на нового власника за договором, укладеним у ТСЦ, власник ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 /арк. справи 145, Т.1/. Крім цього, факт продажу автомобіля підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу, що знаходяться у матеріалах справи /арк. справи 149-151, Т.1/.

Згідно з рахунком № 46.08.2023, складеним ТОВ MNG-CFRS, ОСОБА_14 мав оплатити суму у розмірі 1340 євро за доставку автомобіля Jaguar I-PACE, 2018 року випуску /арк. справи 64/.

Крім цього, у матеріалах міститься копія договору позики, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_15 , за умовами якого ОСОБА_16 позичив ОСОБА_17 євро на придбання автомобіля, а позичальник зобов`язується повернути суму позики до 01 вересня 2023 року /арк. справи 60-62, Т. 1/.

4. Позиція суду

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); у разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 03 серпня 2022 року у справі №756/13997/15, суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (пункту 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20).

Частиною другою статті 71 СК України передбачено, що неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема (але не виключно) на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України).

Оскільки майно подружжя складається, як правило, з різних за призначенням та вартістю речей, розподіл здійснюється таким чином, щоб в остаточному підсумку кожен одержав у натурі таку кількість речей, вартість яких була б тотожна величині частки дружини та чоловіка. У випадку, коли такої натуральної точності досягти неможливо, виходом із ситуації є доплата одному з подружжя грошової компенсації.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 04 липня 2023 року у справі № 438/1311/18, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Тлумачення частини першої статті 71 СК України свідчить, що як поділ спільного сумісного майна в натурі, так і визначення розміру часток кожного з них, може здійснюватися на підставі:договору подружжя; рішення суду при наявності спору між подружжям.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання (див. пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України).

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина друга статті 71 СК України).

У разі поділу спільної сумісної власності необхідно настільки, наскільки це можливо, встановити, для кого зі сторін спору майно, яке є предметом поділу, має більше значення, враховуючи різні обставини його набуття та використання сім`єю (див. пункт 66.1 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Сторони не дійшли згоди, щодо поділу автомобіля Jaguar I-PACE, 2018 року випуску, а саме: щодо визначення за ким буде визнаватись автомобіль і хто буде сплачувати компенсацію частки, тому суд прийшов до висновку, що ідеальні частки у порядку поділу спільного майна, а саме: автомобіля Jaguar I-PACE, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , становлять частки за кожним.

Оскільки позивачем не доведено належними доказами, що автомобіль Jaguar I-PACE, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , придбаний за його особисті кошти, а відповідачкою не доведено, що автомобіль придбано за її особисті кошти, суд приходить до переконання, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя.

У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його па свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

В зазначеному контексті слід навести правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 13.12.2023 року у справі №501/484/22, а саме: «Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої і третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно."

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц (провадження 61-9018сво18). Предметом розгляду судами у цій справі було, зокрема, визнання недійсними правочинів відчуження автомобілів та стягнення компенсації 1/2 їх вартості. У вказаній справі судами встановлено, що після розірвання шлюбу відповідач відчужив рухоме майно, яке є спільним майном подружжя, без згоди позивача, тому суди дійшли висновку, що остання має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірних транспортних засобів. Також Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив висновок, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

У постанові Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 359/10855/19 (провадження № 61-881 св23) касаційний суд, встановивши, що спірні автомобілі були відчуженні відповідачем під час перебування сторін у шлюбі без згоди позивача, дійшов висновку про стягнення компенсації вартості 1/2 частки відчуженого рухомого майна.

Аналогічний висновок висловлений Верховним Судом у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16-ц (провадження №61-19420св18) та від 10 червня 2022 року у справі № 544/856/20 (провадження № 61-21406св21).

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про те, що отримані від реалізації спірного рухомого майна кошти були витрачені в інтересах сім`ї, такі докази відповідач не надала.

Із урахуванням цього, суд вважає непереконливим довід представника відповідача ОСОБА_2 про укладення усних договорів дарування грошових коштів матір`ю ОСОБА_4 своїй дочці ОСОБА_2 впродовж 2022-2023 року, оскільки встановити факт дарування таких сум у судовому засіданні не виявило можливим. У матеріалах справи наявні роздруківки за фактом користування відповідачкою банківськими картками, у цих роздруківках присутні суми та дати, вказані третьою особою ОСОБА_4 у письмових поясненням, однак встановити однозначно, що ці кошти є подарунком, а не носять характер інших правочинів, не вдалося. Отримати особисті пояснення від ОСОБА_4 також не видалося можливим, оскільки третя сторона ОСОБА_4 , не зважаючи на неодноразові виклики до суду, у судове засідання таки жодного разу не з`явилася, однак скористалася своїм правом надати письмові пояснення.

З приводу позовної вимоги про визнання спільним боргом подружжя борг за договором позики від 04 липня 2023 року, який, зі слів сторони позивача, не повернутий, то суд вважає, що така позовна вимога до задоволення підлягає, оскільки до матеріалів справи долучено лише копію договору, а оригінал для огляду (щоб переконатися у його достовірності) не надавався.

Окрім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду в складі колегії судді Третьої судової палати Касаційного цивільного суду викладеної у постанові від 09 січня 2020 року у справі №367/7110/14-ц (провадження № 61-12957св19), якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення договору позики, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення «позичених» грошових коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники.

У постанові від 03 травня 2018 року у справі №639/7335/15-ц Верховний Суд зазначив, що тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України свідчить, що той із подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником) за наявності двох умов: 1) договір уклав другий із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дає змогу кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Тобто на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий із подружжя не знав про укладення договору, він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно використано в інтересах сім`ї.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 17 квітня 2019 року у справі №61-36690cв18: «Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Майно, одержане за договором позики і використане в інтересах сім`ї, є спільною сумісною власністю подружжя».

У судовому засіданні не знайшов підпряження той факт, що договір від 04 липня 2023 року, де однією зі сторін є ОСОБА_1 , укладено в інтересах існуючої на той час сім`ї, а гроші, отримані за договором були використані в інтересах сім`ї. З огляду на відсутність таких двох обставин можливість кваліфікувати ОСОБА_2 як боржника за договором позики від 04 липня 2023 року відсутня.

З приводу стягнення з відповідачки половини вартості за доставку автомобіля суд зазначає, що наявність рахунка на оплату /арк. справи 63, Т. 1/ не є доказом оплати ОСОБА_1 за таку послугу. Напис «оплатив Миджин. 1340 Є» на рахунку не є належним підтвердження оплати. Жодного документа про сплату вказаного рахунка (квитанції) суду не надано, тому позовна вимога про стягнення з відповідачки 1/2 вартості доставки автомобіля у розмірі 670 євро не підлягає до задоволення.

Однак враховуючи що ОСОБА_2 відчужила авто без згоди чоловіка, з неї необхідно стягнути 1/2 вартість даного автомобіля на користь ОСОБА_1 . При визначенні суми компенсації суд виходить з суми, сплаченої при придбанні автомобіля 06 липня 2023 року за ціною 34000 євро.

Щодо вимог про стягнення грошової компенсації в іноземній валюті, то суд зазначає, що ст. 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про валюту і валютні операції» гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні з урахуванням особливостей, встановлених частиною другою цієї статті, і приймається без обмежень на всій території України для проведення розрахунків. Отже, оскільки вартість автомобіля Jaguar I-PACE, 2018 року випуску, визначена у євро та зафіксована у договорі, то грошова компенсація підлягає стягненню у гривні.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Виходячи із викладеного, керуючись ст.ст. 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 526-527, 530, 1050 та 1054 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 вартості електроавтомобіля марки Jaguar I-PACE, 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що становить 17000 євро, що станом на 24 червня 2025 року відповідно до офіційного курсу гривні до іноземної валюти євро (48,02 грн./1 євро) еквівалентно 816340 (вісімсот шістнадцять тисяч триста сорок) грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи, яким повне рішення не було вручено у день його проголошення, мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення їм повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення у повному обсязі виготовлено 02 липня 2025 року.

Суддя: Т. В. Василюк