_____________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/123/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025 року Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Огренич І.В.

за участю секретаря Коростій М.В.,

за участю представника позивача адвоката Шролик О.В;

представника відповідача адвоката Ткаченко Б.Р.;

представника третьої особи ОСОБА_1 адвоката Гудкова С.О.

розглянувши у судовому засіданні в режимі відеоконференції в загальному порядку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом в якому просила витребувати із чужого незаконного володіння квартиру АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що заочним рішенням Київського районного суду м.Одеса від 17 листопада 2010 року (справа №2-7193/2010) визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру, виселено ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 , зобов`язано Київський PB ОМУ ГУМВС України в Одеській області зняти ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 з реєстраційного обліку по квартирі АДРЕСА_1 , а також стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 різницю між заборгованістю ОСОБА_8 перед ОСОБА_1 за договором позики від 28 квітня 2010 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 19.09.2019 скасовано рішення суду по справі 2-7193/10 від 17.10.2010 та ухвалено нове рішення, про відмову у задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 у повному обсязі. Під час перегляду судового рішення позивачці не було відомо, що ОСОБА_1 відчужив квартиру і лише на початку 2020 року вона дізналась, що ОСОБА_1 продав квартиру ОСОБА_3 , яка володіє квартирою на підставі договору купівлі продажу серія та номер 1-1935, виданого 15.09.2015 року, посвідченого Другою Одеської нотаріальною конторою, державний нотаріус Маслова М.В.

Позивачка вважає, що її право володіння квартирою АДРЕСА_1 порушено, через те, що квартира вибула поза її волі на підставі рішення суду яке було скасоване, тому має право на відновлення порушеного права.

Ухвалою суду від 05.06.2023 було відкрите провадження по справі.

Ухвалою від 06.06.2023 задоволено клопотання позивачки про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 13.11.2024 було витребувано із Одеського державного нотаріального архіву копію нотаріальної справи, щодо посвідчення договору купівлі продажу квартири АДРЕСА_1 .

Представник позивачки адвокат Шролик О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх в повному обсязі.

Представник відповідачки - адвокат Ткаченко Б.Р надав до суду відзив на позов в якому зазначив, що спірну квартиру відповідачка придбала у 2015 році за відплатним договором купівлі продажу у ОСОБА_1 . Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення суду у справі № 2- 7193/2010 яке набрало законної сили 28.11.2010 року, що вбачається із договору купівлі - продажу. У 2019 році було скасовано рішення суду на підставі якого виникло право власності у ОСОБА_1 . Однак, з моменту ухвалення рішення у 2010 році до угоди купівлі продажу між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 пройшло 5 років і за цей час зі сторони позивача не приймались спроби оскаржити спірне судове рішення, яким як вбачається із позовної заяви було виселено позивача зі спірної квартири. З 2015 року ОСОБА_3 як добросовісний набувач користувалась своєю власністю, зареєструвалась у спірній квартирі, відкрито користувалась та володіла нею. І лише у 2023 році, тобто після 8 років добросовісного користування власністю до відповідачки пред`явили позовну заяву. Також просив врахувати, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири, її дії та поведінка свідчать про добросовісність і позбавлення її майна буде неприйнятним та покладе на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Адже не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з порушеннями інших осіб (продавця чи осіб, якого представляють у силу вимог закону), допущеними в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Також зазначав, що під час придбання квартири державним нотаріусом була перевірна «чистота» правочину, в реєстрі прав власності були відсутні арешти, заборони щодо спірної квартири. Право власності було зареєстровано належним чином в реєстрі прав власності. Тобто ОСОБА_3 була вправі покластися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, оскільки відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Враховуючи викладене, просив у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Представник 3-ої особи ОСОБА_1 адвокат Гудков С.О. підтримав відзив на позовну заяву та факти які були викладені у відзиві. Просив у задоволенні позову відмовити.

3-я особа: ОСОБА_5 до судового засідання не з`явилась, повідомлялась.

Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, 28.04.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 був укладений договір позики на суму 479 400 грн. В забезпечення своєчасного виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань за вказаним договором позики 28.04.2010 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , яка виступила майновим поручителем за договором позики, був укладений договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_6 передала в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру за адресою - АДРЕСА_2 . В зв`язку із тим, що ОСОБА_4 не виконав свої зобов`язання за договором позики, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом і заочним рішенням Київського районного суду м. Одеса від 17 листопада 2010 року (справа № 2-7193/2010) позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Виселено ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 з квартири АДРЕСА_1 . Зобов`язано Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зняти ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 з реєстраційного обліку по квартирі АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 різницю між заборгованістю ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 за договором позики від 28.04.2010 у розмірі 479 400 грн. та ринковою вартістю предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 у розмірі 633 623,00 грн., про звернення права власності на яку заявлено ОСОБА_1 , в сумі 154 233,00 грн. (633 623,00 грн. 479 400,00 грн.).

16 квітня 2015 року шлюб зареєстрований між ОСОБА_4 і ОСОБА_6 розірвано.

15 вересня 2015 року ОСОБА_3 придбала у ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчений в Другій одеській державній нотаріальній конторі державним нотаріусом Масловою М.В.

Згідно довідки №1001 від 03.08.2015 року за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрованих не має.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка з березня 2011 року знала про заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 28.04.2010 та не оскаржувала його, навпаки зверталась до суду з заявами про виконання рішення - про скасування арешту зі спірної квартири, виконавчими листами, що підтверджується копією заяви ОСОБА_6 від 14.03.2011 по справі № 2-7193/2010 про ознайомлення із матеріалами справи, копією заяви ОСОБА_6 від 03.08.2011 у справі № 2-7193/2010 про видачу виконавчого листа, копію заяви ОСОБА_6 від 28.07.2011 у справі № 2-7193/2010 про скасування арешту з спірної квартири, а також копією заяви представника ОСОБА_6 ОСОБА_9 про надання виконавчого документу від 08.12.2014 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно.

При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна.

Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього.

Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (платно чи безоплатно).

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

З вказаними висновками Великої Палати Верховного суду суд погоджується та вважає за можливе застосувати їх до правовідносин які наразі розглядаються судом.

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів статті 388 ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень.

Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

З вказаними висновками Великої Палати Верховного суду суд також погоджується та вважає за можливе застосувати їх до правовідносин які наразі розглядаються судом.

При розгляді даної справи було встановлено добросовісність відповідачки, яка 15.09.2015 придбала у ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу квартиру АДРЕСА_1 . На час укладення договору купівлі-продажу від 15 вересня 2015 року було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Починаючи з 2015 року ОСОБА_3 відкрито володіла спірним майном, проживала у спірній квартирі та вела побут, претензій з приводу її прав на користування та володіння спірним майном з 2015 року по 2023 рік, ОСОБА_2 не заявлялось.

При цьому суд звертає увагу на поведінку позивачки у справі і зазначає наступне. ОСОБА_2 була обізнана що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , оскільки знала про розгляд справи № 2-7193/2010, про заочне рішення Київського районного суду м.Одеси від 28.04.2010, не оскаржувала його, крім того в судовому засіданні при наданні особистих пояснень ОСОБА_2 пояснила, що її чоловік брав гроші в борг, вона розуміла, що ОСОБА_1 матиме право на квартиру в наслідок невиконання грошового зобов`язання. Спірну квартиру мали повернути у власність позивачки, після того як ОСОБА_4 розрахується, при цьому чи розрахувався ОСОБА_4 позивачка не знає. ОСОБА_4 обіцяв вирішити проблему з квартирою після відбування покарання. Так, після відбування покарання, в грудні 2016 року з заявою про перегляд заочного рішення і в червні 2017 з апеляційною скаргою звертався ОСОБА_4 , а позивачка лише в подальшому приєдналась до апеляційної скарги ОСОБА_4 . Після скасування рішення в 2019 році, з даним позовом позивачка звернулась лише в 2023 році, так як пояснила ОСОБА_2 всіма питаннями займається ОСОБА_4 , який обіцяв вирішити питання з квартирою і який фактично займається справою.

З огляду на вказане вище, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем квартири АДРЕСА_1 , яка була особистою власністю ОСОБА_2 та яка вибула з володіння ОСОБА_2 з її волі та з її відому, а тому суд вважає вимоги ОСОБА_2 такими, що не підлягають задоволенню.

При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись ст. 2, 12,13, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про витребування майна з чужого незаконного володіння залишити без задоволення.

Скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 06.06.2023 року.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийнятті постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 27.06.2025.

Суддя І. В. Огренич