Справа № 215/8418/21
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

у складі: головуючого, судді - Демиденка Ю.Ю.

при секретарі - Мироненко А.О.

за участю: представника позивача, адвоката - Стойка Р.В.

представника відповідача - Соломатіної О.О.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі №1 в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Укрзалізниця» про визнання неправомірним і скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

СУТЬ СПОРУ:

29.12.2021 та уточнено 26.01.2022 (а.с.30-39), ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного Товариства «Укрзалізниця» (далі - Товариство) про визнання неправомірним і скасування наказу про відсторонення від роботи №171/ОС від 09.12.2021, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 09.12.2021, стягнення 5000 грн. завданої моральної шкоди за час незаконного відсторонення, стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 6300 грн., сплаченого судового збору, та зобов`язання відповідача сплатити страхові внески та зарахувати період відсторонення до трудового стажу.

В обґрунтування позивач вказує що працює в Товаристві електромеханіком ІІ групи Саксаганського куща тягових підстанцій Криворізької дистанції електропостачання Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», та 09.12.2021 наказом начальника «Криворізької дистанції електропостачання» №171/ОС від 09.12.2021 була відсторонена від роботи, оскільки вона не пройшла обов`язкового щеплення від COVID-19.

Зазначений наказ вважає незаконним, оскільки п.41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 на яку відповідач посилається в наказі, є підзаконним нормативним актом, суперечить ст.ст.43, 64 Конституції України, якими кожному гарантовано право на працю і обмеження цього права можливо лише в умовах воєнного або надзвичайного стану, який на час оспорюваного наказу введений в державі не був.

Крім того ст.46 КЗпП України на норми якої відповідач також посилається в наказі містить вичерпний перелік підстав для відсторонення працівника від роботи, серед яких є підстава відсторонення лише в разі ухилення від обов`язкового медичного огляду, та щеплення від COVID-19 не віднесено до обов`язкових профілактичних щеплень згідно ст.12 ч.4 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб».

Таким чином при незаконному відстороненні від роботи з підстав передбачених ст.46 КЗпП України, вона має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст.235 КЗпП України, починаючи з 09.12.2021 до дня фактичного поновлення на роботі.

Незаконним відстороненням позивачу була завдана моральна шкода, позивач досить тривалий час була залишена без заробітку, та засобів для існування, що завдавало їй значних моральних страждань, істотно змінювало її нормальні життєві зв`язки, тому завдану моральну шкоду оцінює в 5000 грн.

В судовому засіданні представник позивача, адвокат Стойка Р.В. позов підтримала частково з вищезазначених підстав. Вказує, що наказом від 01.03.2022 ОСОБА_1 допущено до роботи, тому нарахування середнього заробітку при скасуванні наказу просить проводити з 09.12.2021 по 28.02.2022. Також вона не підтримує позовні вимоги в частині зобов`язання відповідача сплатити страхові внески та зарахувати період відсторонення до трудового стажу, оскільки при визнанні наказу неправомірним, відповідач вказані дії буде проводити самостійно, без відповідного судового рішення.

Представник відповідач Акціонерного товариства «Укрзалізниця» Соломатіна О.О. надала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що відсторонення від роботи позивача ОСОБА_1 відбулось виключно на підставі діючого законодавства у межах відповідних заходів боротьби з пандемією COVID-19. Крім того, право позивача на працю було тимчасово обмежене з огляду на суспільні інтереси та таке обмеження відповідає загальновизнаному пріоритету захисту здоров`я суспільства від серйозних загроз, пов`язаних із поширенням на території України хвороби COVID-19, а тому дії відповідача є законними та обґрунтованими, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні представник відповідача надала аналогічні пояснення, що викладені нею у відзиві на позовну заяву.

Відповідь на відзив позивачем та його представником не надана.

Процесуальні дії суду у справі:

10.02.2022 ухвалою судді Тернівського районного судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.60).

17.08.2022 ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області без викладення окремим документом з занесенням до журналу судового засідання було постановлено заочний розгляд справи зі згоди сторони позивача.

Заочним рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.08.2022 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Укрзалізниця» про визнання неправомірним і скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, визнано неправомірним та скасовано наказ №171/ОС від 09.12.2021 Криворізької дистанції електропостачання Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» про відсторонення від роботи електромеханіка дільниці Саксаганського куща тягових підстанцій ОСОБА_1 та стягнуто з АТ «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 29004,64 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року включно, з розрахунку середньоденного заробітку 517,94 грн. за 56 днів, 5000 грн. моральної шкоди, 6300 грн. витрат на правову допомогу, 908 грн. сплаченого судового збору, а всього 41212,64 грн.

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.12.2024 заочне рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17.08.2022 скасовано.

Інші процесуальні дії не вчинялись.

Заслухавши думки сторін, свідків з боку відповідача, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд,-

УСТАНОВИВ:

Наказом №171/ОС від 09.12.2021 позивача ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09.12.2021 без збереження заробітної плати до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань для проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (а.с.17).

У пунктах «а», «б» статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.

Відповідно до частини першої статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в разі:

- появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння;

- відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони;

- в інших випадках, передбачених законодавством.

До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим.

Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.

Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам.

Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень.

Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень ці працівники у порядку, встановленому законом, відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.

Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі Перелік № 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники:

1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів;

2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів;

3) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності;

4) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади;

5) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів;

6) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83.

Пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити:

1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком № 2153;

2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком № 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; а також

3) взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.

Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначаються підстави та строки такого відсторонений. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відстороненню від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або проставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову Працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце.

У рішенні від 08 квітня 2021 року у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» [GC] заява № 47621/13, і 5 інших) ЄСПЛ вкотре зазначив, що обов`язковість щеплень є втручанням у Право на повагу до приватного життя, яке гарантоване статтею 8 Конвенції. Разом із цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення статті 8 Конвенції, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу другого цієї статті, тобто встановити:

1) чи є втручання виправданим «відповідно до закону»;

2) чи має воно на меті законні цілі;

3) чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».

За змістом пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного життя. Поняття приватного життя включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру. Тому обмеження, накладені, зокрема, на доступ до трудової діяльності, впливають на приватне життя людини та є втручанням у право на повагу до такого життя. З огляду на вказане спірні правовідносини, пов`язані з оцінкою правомірності відсторонення позивача, підпадають під дію статті 8 Конвенції.

Критерії правомірного втручання держави у право на повагу до приватного життя людини викладені в пункті 2 статті 8 Конвенції, відповідно до якого органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

З огляду на цей припис критеріями сумісності заходу втручання у право на повагу до приватного життя з гарантіями статті 8 Конвенції є такі: 1) чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, який відповідає вимогам до якості (доступність, чіткість і зрозумілість, передбачуваність застосування з метою уникнення ризику свавілля); 2) чи переслідувало легітимну мету, що випливає саме зі змісту пункту 2 вказаної статті; 3) чи є відповідний захід нагально потрібним і пропорційним цій меті (необхідним у демократичному суспільстві), тобто, чи є він у ситуації конкретної людини найменш обтяжливим засобом, що дозволяє досягнути визначеної в пункті 2 статті 8 мети. Втручання становитиме порушення гарантій статті 8 Конвенції, якщо воно не відповідатиме будь-якому з означених критеріїв.

Наказом МОЗ від 25 лютого 2020 року №521 внесено зміни до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ від 19 липня 1995 року № 133, доповнено розділ «Особливо небезпечні інфекційні хвороби» пунктом 39, де зазначено COVID-19.

11 березня 2020 року у зв`язку з масштабами поширення SARS-CoV-2 ВООЗ офіційно визнала пандемію COVID-19.

Постановою від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (далі - Постанова № 211) Кабінет Міністрів України в межах усієї території України встановив карантин на період з 12 березня до 03 квітня 2020 року, заборонивши: відвідування закладів освіти її здобувачами; проведення всіх масових заходів, у яких бере участь понад 200 осіб, крім заходів, необхідних для забезпечення роботи органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Спортивні заходи дозволялося проводити без участі глядачів (уболівальників).

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2020 року №215 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211» назву і текст Постанови №211 викладено в новій редакції.

У подальшому з огляду на незадовільну ситуацію з поширюваністю коронавірусної інфекції постановами Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року №392, від 22 липня 2020 року №641, від 9 грудня 2020 року №1236, від 17 лютого 2021 року №104, від 21 квітня 2021 року №405, від 16 квітня 2021 року №611, від 11 серпня 2021 року №855, від 22 вересня 2021 року №981, від 15 грудня 2021 року №1336, від 23 лютого 2022 року №229, від 27 травня 2022 року №630, від 19 серпня 2022 року №928, від 23 грудня 2022 року №1423 карантин неодноразово продовжувався. Вказані постанови встановлювали низку карантинних заходів та обмежень, суворість яких визначалася з огляду на епідемічну ситуацію в державі та її окремих регіонах.

24 грудня 2020 року МОЗ видало наказ №3018, яким затвердило «Дорожню карту з впровадження вакцини від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, і проведення масової вакцинації у відповідь на пандемію COVID-19 в Україні у 2021-2022 роках» (далі - Дорожня карта).

З початку реєстрації випадків коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні станом на грудень 2020 року було зареєстровано 821947 підтверджених випадків коронавірусної хвороби COVID-19 (показник захворюваності склав 2158,2 на 100 тис. населення). На той час одужали від коронавірусної хвороби COVID-19 423704 людини. За час спостереження зареєстровано 13733 летальних випадків серед людей з підтвердженим діагнозом коронавірусної хвороби COVID-19 (летальність склала 1,7%).

Дорожня карта передбачала, що імунізація населення безпечною та ефективною вакциною проти коронавірусної хвороби COVID-19 є найважливішим компонентом стратегії Уряду України в подоланні гострої фази пандемії коронавірусної хвороби COVID-19. Загальною метою здійснення масової вакцинації населення стало припинення поширення коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні.

Виконання заходів Дорожньої карти мало на меті досягнення таких цілей: скоротити тягар смертей, пов`язаних з коронавірусною хворобою COVID-19; скоротити тягар ускладнень для здоров`я, пов`язаних з коронавірусною хворобою COVID-19. Основним завданням Дорожньої карти протягом 2021-2022 років стало охоплення вакцинацією проти коронавірусної хвороби COVID-19 не менше 50% населення України. Дорожня карта в первинній її редакції передбачала, що вакцинація від коронавірусної хвороби COVID-19 в Україні буде добровільною для всіх груп населення та професійних груп (згідно з наказом МОЗ №2362 від 27 жовтня 2021 року абзац про добровільність цієї вакцинації було виключено).

У пункті 7.3 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи № 2361 (2021) від 27 січня 2021 року «Вакцини проти COVID-19: етичні, правові та практичні міркування» Асамблея закликала держави-члени Ради Європи і Європейський Союз інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов`язковою, і ніхто не здійснює політичного, соціального чи іншого тиску для того, щоб провести щеплення тим, хто сам цього не бажає; переконатись, що ніхто не зазнає дискримінації за те, що він не був вакцинований через можливі ризики для здоров`я або не бажає вакцинуватися.

Вакцинація проти COVID-19 в Україні розпочалася 24 лютого 2021 року вакциною «AstraZeneca». Згодом почали застосовувати інші вакцини: «CoronaVac» (з 13 квітня), «Pfizer» (з 19 квітня), «Moderna» (з 20 липня).

За змістом абзацу третього статті 1 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» санітарне та епідемічне благополуччя населення - це стан здоров`я населення та середовища життєдіяльності людини, при якому показники захворюваності перебувають на усталеному рівні для даної території, умови проживання сприятливі для населення, а параметри факторів середовища життєдіяльності знаходяться в межах, визначених санітарними нормами.

Незважаючи на попередньо задекларовану добровільність вакцинації для всіх професійних груп, відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 8 Положення про МОЗ та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, 04 жовтня 2021 року МОЗ затвердило Перелік №2153, який передбачав обов`язкове профілактичне щеплення для окремих категорій працівників проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цього захворювання (вказаний Перелік доповнений наказами МОЗ від 01 та 30 листопада 2021 року №2393 і №2664 відповідно). А 27 жовтня 2021 року МОЗ видало наказ №2362, згідно з яким із Дорожньої карти виключено абзац про добровільність щеплення від COVID-19.

При цьому, суд не вбачає підстав для сумнівів у тому, що у відповідний період Україна, поряд з іншими державами, зазнала значних труднощів у сфері охорони здоров`я. Згідно зі статистичними даними в середньому у 2021 році від COVID-19 в Україні помирало 7168 осіб на місяць. Коронавірусна інфекція COVID-19 у тому році стала другою за частотою причиною смертей українців (12%) після серцево-судинних захворювань (60,2%) (https://opendatabot.ua/open/death-statistics). Вказане зумовлювало необхідність вжиття державою певних обмежувальних заходів, пов`язаних, зокрема, із втручанням у право на повагу до приватного життя для захисту здоров`я населення від хвороби, яка може становити серйозну небезпеку, а саме для запобігання подальшому її поширенню, попередження важких ускладнень у хворих на COVID-19, мінімізації серед них кількості летальних випадків. Така мета відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції є легітимною. Встановивши обов`язковість щеплення проти COVID-19 для окремих категорій працівників як умову продовження виконання ними трудових обов`язків, держава намагалася досягнути цієї мети.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення легітимної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності» та є пропорційним цій меті, тобто дозволяє її досягнути найменш обтяжливими для людини засобами. З огляду на це в кожній конкретній ситуації треба з`ясовувати, наскільки захід втручання у відповідне право був виправданим.

Нагальна необхідність ужиття державою у 2021 році заходів для захисту здоров`я населення (зокрема, для попередження поширення коронавірусу SARS-CoV-2, мінімізації ризиків ускладнень і смертності у хворих на COVID-19) не викликає сумнівів.

Проте слід з`ясувати, чи було нагально необхідним відсторонення позивача ОСОБА_1 від роботи та наскільки саме таке відсторонення сприяло досягненню зазначеної легітимної мети.

За змістом Переліку №2153 обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають усі працівники визначених цим документом органів, закладів, підприємств, установ, організацій у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16 вересня 2011 року № 595. Отже, Перелік № 2153 передбачав низку винятків, пов`язаних зі станом здоров`я конкретної людини, із загального правила про обов`язкову вакцинацію зазначених груп працівників незалежно від того, чи є в них об`єктивна необхідність контактувати на роботі з іншими людьми та з якою саме їх кількістю, тобто чи мають підвищений ризик інфікуватися коронавірусом SARS-CoV-2 та/або сприяти його подальшому поширенню. Критеріїв вибору підприємств, установ та організацій для включення до Переліку №2153 останній не містить.

Суд вважає, що відсторонення особи від роботи, що може мати наслідком позбавлення її в такий спосіб заробітку без індивідуальної оцінки поведінки цієї особи, лише на тій підставі, що вона працює на певному підприємстві, у закладі, установі, іншій організації, може бути виправданим за наявності дуже переконливих підстав. У кожному випадку слід перевіряти, чи була можливість досягнути поставленої легітимної мети шляхом застосування менш суворих, ніж відсторонення працівника від роботи, заходів після проведення індивідуальної оцінки виконуваних ним трудових обов`язків, зокрема, оцінки об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми, можливості організації дистанційної чи надомної роботи тощо.

Позивач ОСОБА_1 є працівником АТ «Укрзалізниця» та обіймає посаду електромеханіка Саксаганського куща тягових підстанцій Криворізької дистанції електропостачання Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця», а тому формально вона належала до числа працівників, які підлягали обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до листа-ознайомлення №5 та акту від 06.12.2021 ОСОБА_1 була ознайомлена з необхідністю обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19. Також, позивач була повідомлена про необхідність надання її керівнику не пізніше 08 грудня 2021 року документа, який підтверджує проведену вакцинацію проти COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань для проведення такого щеплення за формою № 028-1/о, виданого закладом охорони здоров`я (а.с.102, 103).

Згідно з наказом №171/ОС від 09.12.2021 позивача ОСОБА_1 відсторонено від роботи з 09.12.2021 до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань для проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (а.с.17). На час відсторонення нарахування заробітної плати (середнього заробітку) не здійснювалося.

Застосування до позивача ОСОБА_1 передбачених Переліком №2153 та Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки виконуваних нею трудових обов`язків, зокрема об`єктивної необхідності під час їхнього виконання особисто контактувати з іншими людьми.

При цьому судом під час розгляду справи не встановлено жодних фактів, які б підтверджували нагальність потреби у відстороненні саме позивача від роботи. Відповідач не стверджував, що, обіймаючи посаду електромеханіка, позивач міг спричинити поширення коронавірусної інфекції серед працівників АТ «Укрзалізниця», учасників дорожнього руху тощо. Її відсторонили від роботи, позбавивши на час відсторонення заробітку, лише тому, що вона працювала в АТ «Укрзалізниця», всі працівники якого підлягали обов`язковому щепленню проти COVID-19 (тоді як для працівників підприємств багатьох інших галузей економіки України таке щеплення було добровільним).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21 зауважила, що в кожному конкретному випадку для вирішення питання про наявність підстав для обов`язкового щеплення працівника проти COVID-19 і, відповідно, для відсторонення працівника від роботи, слід виходити не тільки з Переліку №2153, але й оцінки загрози, яку потенційно на роботі може нести невакцинований працівник. Зокрема, слід враховувати і такі обставини, як:

- кількість соціальних контактів працівника на робочому місці (прямих/непрямих);

- форму організації праці (дистанційна/надомна), у тому числі можливість встановлення такої форми роботи для працівника, який не був щепленим;

- умови праці, у яких перебуває працівник і які збільшують вірогідність зараження COVID-19, зокрема потребу відбувати у внутрішні та закордонні відрядження;

- контакт працівника з продукцією, яка буде використовуватися (споживатися) населенням.

Визначаючи об`єктивну необхідність щеплення працівника і перевіряючи законність його відсторонення від роботи для протидії зараженню COVID-19, необхідно з`ясовувати наявність наведених вище та інших факторів.

Однак, відповідач не обґрунтовував необхідність відсторонення позивача тим, що вона, працюючи електромеханіком, створювала загрози, які б вимагали вжиття такого суворого заходу втручання у право на повагу до приватного життя, який позбавляв позивача заробітку.

Таким чином суд вважає, що таке відсторонення не можна вважати пропорційним меті охорони здоров`я населення та самого позивача, а тому наказ №171/ОС від 09.12.2021 про відсторонення позивача ОСОБА_1 від роботи з 09.12.2021 без збереження заробітної плати до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань для проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 є неправомірним і підлягає скасуванню.

Аналогічний висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2022 року у справі №130/3548/21, який суд, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У зв`язку з тим, що за час незаконного відсторонення від роботи позивач не мала професійної взаємодії та не отримувала заробітної плати, що грубо порушило її конституційне право, то для забезпечення цього права позивача необхідно стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, як зазначив Верховний Суд в постановах від 20.11.2019 по справі №653/1975/16-ц, та від 17.07.2019 р. №757/22752/18-ц.

Згідно довідки про середню заробітну плату (дохід), розмір середньоденного заробітку позивача, розрахованого згідно Постанови КМУ №10 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати», становить 517,94 грн. при середньомісячному заробітку 12208,09 грн. (12797,98 грн. + 11618,20 грн. : 2 міс).

Час вимушеного прогулу з 09.12.2021 по 28.02.2022 включно становить 56 робочих днів, відповідно слід стягнути з відповідача на користь позивача 29004,64 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а стягнення середнього заробітку за один місяць звернути до негайного виконання.

Підпунктами 14.1.180 п.14.1 ст.14 та п.18.1 ст.18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи.

Таким чином стягнутий середній заробіток є об`єктом оподаткування доходу ОСОБА_1 як платника податку, та з нього слід утримувати податки та обов`язкові платежі.

Згідно ст.237-1 КЗпП України працівник має право на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, незаконними діями власника, або уповноваженого ним органу внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої.

Таким чином, у зв`язку з незаконним відстороненням позивача від роботи, втрати нею заробітку протягом 3 місяців, суд вважає слушними доводи позивача щодо спричинення їй моральної шкоди, що виявилась у душевних стражданнях та тривозі, а тому вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000 грн.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Позивачем було сплачено судовий збір в сумі 908 грн., та 6300 грн. витрат пов`язаних з отриманням правничої допомоги (а.с.1, 57-59), що у зв`язку із задоволенням позовної заяви, відповідно до ст.141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст.12, 13, 133, 141, 158, 263-268, 272, 273 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Укрзалізниця» про визнання неправомірним і скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - задовольнити.

Визнати неправомірним та скасувати наказ №171/ОС від 09.12.2021 р. Криворізької дистанції електропостачання, Регіональної філії «Придніпровська залізниця», Акціонерного Товариства «Укрзалізниця» про відсторонення від роботи електромеханіка дільниці Саксаганського куща тягових підстанцій ОСОБА_1 .

Стягнути з Акціонерного Товариства «Укрзалізниця» на користь ОСОБА_1 29004 (двадцять дев`ять тисяч чотири) грн. 64 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року включно, з розрахунку середньоденного заробітку 517 грн. 94 коп. за 56 днів, 5000 грн. моральної шкоди, 6300.00 грн. витрат на правову допомогу, 908.00 грн. сплаченого судового збору, а всього 41212 грн. 64 коп.

Суми стягнуті без урахування податків та обов`язкових платежів.

Рішення підлягає негайному виконанню в частині стягнення середньої заробітної плати за один місяць в сумі 12208 грн. 09 коп.

Сторони мають право оскаржити рішення подавши на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення апеляційну скаргу безпосередньо в Дніпровський апеляційний суд.

Рішення складено та проголошено 01.07.2025.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: Акціонерне Товариство «Укрзалізниця», адреса: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5, .

СУДДЯ: