Справа № 465/3897/22 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я.
Провадження № 22-ц/811/3828/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Підлужного В.І.

з участю: представників апелянта Кальмука Н.Б., Кауфмана К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Кредобанк" на рішення Франківського районного суду м. Львові від 28 жовтня 2024 року у справі за позовом адвоката Медвідь Василя Осиповича, який діє від імені позивача ОСОБА_1 , до Акціонерного товариства "Кредобанк" про стягнення заборгованості за договорами банківських вкладів,-

в с т а н о в и в:

В липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою до Акціонерного товариства "Кредобанк" про стягнення заборгованості за договорами банківського вкладу.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 03.12.2009р. між ним та відповідачем, укладено договір №2630/03/3436197 банківського вкладу "Тижневий", відповідно до умов якого, вкладник вносить 6000 Євро на вкладний рахунок, а розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу становить 5,5%. Факт внесення коштів підтверджується квитанцією від 03.12.2009р.

Крім того, 08.12.2009р. між сторонами укладено договір №2630/03/3437006 банківського вкладу "Тижневий", відповідно до умов якого, вкладник вносить 32310, 00 дол. США, а розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу становить 8,5%. Факт внесення коштів підтверджується квитанцією від 08.12.2009р.

15.02.2010 року між сторонами укладено договір №2630/03/3442436 банківського вкладу "Стандарт", відповідно до умов якого, вкладник вносить на вкладний рахунок 6000 Євро, а розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу становить 6,25%. Факт внесення коштів підтверджується заявкою на переказ готівки від 15.02.2010р.

Також 16.02.2010р. між сторонами укладено договір № 2630/03/3442599 банківського вкладу "Зростання", відповідно до умов якого, вкладник вносить на вкладний рахунок НОМЕР_1 , 00 дол. США, а розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу становить 9%. Факт внесення коштів підтверджується квитанцією від 16.02.2010р.

Крім цього, 18.04.2014р. позивачем зараховано кошти в сумі 120 000,00 грн. на депозит по угоді 2630/62/677645 з 18.04.2014р. по 25.04.2014р. за ставкою 10% з 18.04.2014р., що підтверджується відповідною квитанцією.

Також позивачем було поповнено свій банківський рахунок - вклад на загальну суму 216 200, 00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями.

28.05.2019 р. ним, подано заяву про проведення службового розслідування щодо відсутності грошових коштів як на його рахунках, так і на рахунках його батьків.

12.07.2019 р. на його, позивача, адресу надійшов лист від відповідача, в якому зазначено, що на підставі звернення ПАТ «Кредобанк» до правоохоронних органів з приводу зняття та привласнення коштів із депозитних рахунків, 29.01.2019р. внесено відомості до ЄРДР та розпочато кримінальне провадження №0000134 за ч.3 ст.191 Кримінального кодексу України. Його, позивача, звернення скеровано до слідчого управління для приєднання до відкритого кримінального провадження.

01.08.2019р. та 22.08.2019р. він, позивач, звернувся до відповідача з вимогою про повернення належних йому грошових коштів з депозитних договорів та рахунків разом із нарахованими відсотками. Зазначає, що в межах кримінального провадження він допитаний в якості свідка та з ним проведені інші слідчі дії. Звертає увагу на те, що згідно висновку експерта за № 70 від 17.07.2020р. Українського науково - дослідного інституту спеціальної техніки та судових експертиз Служби безпеки України, має місце лише ймовірний висновок про те, що виконавцем 6 підписів, ймовірно, є ОСОБА_1 . 09.05.2022р. представник позивача звернувся до відповідача з черговою вимогою щодо повернення грошових коштів. Однак, 16.06.2022р. отримав відповідь з покликанням на відкрите кримінальне провадження, без будь - якого вирішення питання щодо повернення грошових коштів. Відтак, просив задоволити позов та стягнути кошти за відповідними договорами з урахуванням відсотків.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львові від 28 жовтня 2024 року позов адвоката Медвідь Василя Осиповича, який діє від імені позивача ОСОБА_1 , до Акціонерного товариства "Кредобанк" про стягнення заборгованості за договорами банківських вкладів - задоволено.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором №2630/03/3436197 банківського вкладу «Тижневий» від 03.12.2009 року в розмірі 10180 (десять тисяч сто вісімдесят) Євро 00 центів, з яких 6000 (шість тисяч ) Євро 00 центів сума банківського вкладу та відсотки за вкладом в розмірі 4180 (чотири тисячі сто вісімдесят) Євро 00 центів.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором №2630/03/3437006 банківського вкладу «Тижневий» від 08.12.2009 року в розмірі 67096 (шістдесят сім тисяч дев`яносто шість) доларів 72 центи США, з яких 32310 (тридцять дві тисячі триста десять) доларів 00 центів США, сума банківського вкладу та відсотки за вкладом в розмірі 34786 (тридцять чотири тисячі сімсот вісімдесят шість) доларів 72 центи США.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором №2630/03/3442436 банківського вкладу «Стандарт» від 15.02.2010 року в розмірі 10656 (десять тисяч шістсот п`ятдесят шість) Євро 25 центів, з яких 6000 (шість тисяч) Євро 00 центів, сума банківського вкладу та відсотки за вкладом в розмірі 4656 (чотири тисячі шістсот п`ятдесят шість) Євро 25 центів.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором №2630/03/3442599 банківського вкладу «Зростання» від 16.02.2010 року в розмірі 68417 (шістдесят вісім тисяч чотириста сімнадцять) доларів 17 центів США, з яких 32310 (тридцять дві тисячі триста десять) доларів 00 центів США, сума банківського вкладу та відсотки за вкладом в розмірі 36107 (тридцять шість тисяч сто сім) доларів 17 центів США.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість по угоді № 2630/62/677645 від 18.04.2014 року в розмірі 219000 (двісті дев`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп., з яких 120000 (сто двадцять тисяч) грн. 00 коп., сума банківського вкладу та відсотки за вкладом в розмірі 99000 (дев`яносто дев`ять тисяч) грн. 00 коп.

??? Стягнуто з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за картковим рахунком - вкладом в розмірі 216200 (двісті шістнадцять тисяч двісті) грн. 00 коп., з яких: 144 200 (сто сорок чотири тисячі двісті) грн. 00 коп. згідно квитанції № 6073154 від 28.02.2014 року, 36000 (тридцять шість тисяч) грн. 00 коп. згідно квитанції № ПН1053 від 14.03.2014 року, 36 000 (тридцять шість тисяч) грн. 00 коп.. згідно квитанції № 20385588 від 04.07.2014 року.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Кредобанк» на користь держави судовий збір в розмірі 12 405 (дванадцять тисяч чотириста п"ять) гривень 00 коп.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач Акціонерне товариство "Кредобанк".

Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що судом першої інстанції не враховано докази фактичного одержання від Банку Позивачем заявлених до стягнення коштів / іноземних валютах, ще й за наявності експертного висновку про належність Позивачеві підписів на відповідних документах про таке одержання.

Також стверджує, що висновок експерта, при його оцінці в якості доказу і окремо, і в сукупності з іншими доказами, підтверджує введення Позивачем суду в оману щодо факту неодержання спірних коштів. Навіть за відсутності Висновку експерта заяви на видачу готівки самодостатньо чітко підтверджували б одержання же Позивачем заявлених до стягнення коштів.

Просять рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників апелянта Кальмука Н.Б., Кауфмана К.В. на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами банківських вкладів, суд першої інстанції виходив з того, що наявність кримінального провадження з приводу зняття та привласнення коштів з депозитних рахунків відкритих Акціонерним товариством "Кредобанк"", а також питання про ступінь вини працівника банку, який привласнив кошти фізичних осіб (клієнтів), не впливає на обов`язок банку щодо належного виконання взятих на себе зобов`язань за відповідними договорами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено договори банківського вкладу, а саме:

1. договір банківського вкладу "Тижневий" №2630/03/3436197 від 03.12.2009р., відповідно до умов якого, вкладник вносить на вкладний рахунок кошти в сумі 6000, 00 Євро, розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу становить 5,5%,;

2. договір банківського вкладу "Тижневий" №2630/03/3437006 від 08.12.2009р., відповідно до умов якого, вкладник вносить на вкладний рахунок кошти в сумі 32 310, 00 доларів США, розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу становить 8,5%;

3. договір банківського вкладу "Стандарт" №2630/03/3442436 від 15.02.2010р., відповідно до умов якого, вкладник вносить на вкладний рахунок кошти в сумі 6000, 00 Євро, розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу становить 6,25%;

4. договір банківського вкладу "Зростання" №2630/03/3442599 від 16.02.2010р., відповідно до умов якого, вкладник вносить на вкладний рахунок кошти в сумі 32 310, 00 доларів США, розмір процентів, які нараховуються на суму вкладу становить 9%;

5. депозит по угоді №2630/62/677645 з 18.04.2014р. по 25.04.2024р. про зарахування коштів в сумі 120 000, 00 грн., за ставкою 10%;

6. банківський вклад на загальну суму 216 200, 00 грн. (квитанція № 6073154 від 28.02.2014 року на суму 144 200, 00 грн., квитанція № ПН1053 від 14.03.2014 року на суму 36 000,00 грн., квитанція № 20385588 від 04.07.2014 року на суму 36 000, 00 грн.).

Факт підтвердження внесення грошових коштів по вище вказаних договорах банківського вкладу підтверджується квитанціями №15271987 від 03.12.2009р., № 15343209 від 08.12.2009р., заявкою на переказ готівки №518836 від 15.02.2010р., квитанціями №550852 від 16.02.2010р., №11324640 від 18.04.2014р.

Відповідні копії даних документів долучені до позовної заяви. Договори не скасовані, докази їх оскарження до суду відсутні.

Головним управлінням Національної поліції у Львівській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000134 від 29.01.2019 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК України, зокрема, щодо привласнення грошових коштів та підроблення банківських документів службовими особами ПАТ "Кредобанк".

Крім цього, дана обставина встановлена в інших судових рішеннях по аналогічних спорах з приводу таких же позовних вимог, відповідачем у яких є ПАТ "Кредобанк".

Згідно клопотанням від 01.04.2020р., оригінали договорів, які є предметом розгляду у даній справі, передані в Слідче управління Головного управління Національної поліції у Львівській області, про що свідчить підпис уповноваженого слідчого.

В матеріалах цивільної справи містяться письмові відповіді ПАТ "Кредобанк" на ім`я позивача від 27.06.2019р., 12.07.2019р., 16.06.2022р., якими банк повідомляє що проводяться комплексні заходи та перевірки у кримінальному провадженні.

Однак, вимога позивача повернути кошти на підставі відповідних договорів банківського вкладу, відповідач не виконує.

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Однією з підстав виникнення зобов`язання є договір (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, має на меті забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Умова договору про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною (частини перша, друга статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договорів).

Частиною третьою статті 1060 ЦК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення) визначено, що за договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Повернення вкладникові банківського строкового вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом на його вимогу до спливу строку або до настання інших обставин, визначених договором, можливе виключно у випадках, якщо це передбачено умовами договору банківського строкового вкладу.

Тлумачення частини першої - третьої статті 1060 ЦК України свідчить, що банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за вкладом із спливом строку, який встановлений у договорі банківського строкового вкладу або на першу вимогу.

Якщо вкладник не вимагає повернення суми строкового вкладу зі спливом строку, встановленого договором банківського вкладу, або повернення суми вкладу, внесеного на інших умовах повернення, після настання визначених договором обставин договір вважається продовженим на умовах вкладу на вимогу, якщо інше не встановлено договором (частини четверта статті 1060 ЦК України в редакції, чинній на момент укладення договорів, яка є незмінною на час ухвалення судових рішень в даній справі).

Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Відповідно до положень частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Певні інші права та інтереси, що складають активи, наприклад, борги, можуть також вважатися «майновими правами» і, відповідно, «майном» у розумінні цього положення (SUK v. UKRAINE, № 10972/05, § 22, ЄСПЛ, від 10 березня 2011 року).

Стосовно банківських вкладів Європейський суд з прав людини вважає, що вони беззаперечно становлять «майно», яке належить заявникам згідно зі статтею 1 Протоколу №1 і не заперечується, що заявники можуть забрати ці кошти разом з відповідними процентами, якщо забажають (GAYDUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 45526/99, 46099/99, 47088/99, 47176/99, 47177/99, 48018/99, 48043/99, 48071/99, 48580/99, 48624/99, 49426/99, 50354/99, 51934/99, 51938/99, 53423/99, 53424/99, 54120/00, 54124/00, 54136/00, 55542/00, 56019/00, ЄСПЛ, від 02 липня 2002 року).

Європейський суд з прав людини зазначив, що, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунку нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і є одним з основоположних елементів правової держави («ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 52, 53, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, так і тлумачення приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (див: постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що «договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України). У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (частина друга цієї статті). Оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми».

Такий висновок підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19) та від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року у справі № 591/678/16-ц (провадження № 61-22658св18) зазначено, що «укладання договору банківського вкладу під час відкриття банком депозитного рахунка клієнту є обов`язковим, а надання володільцем такого рахунка виписки (у паперовій чи електронній формі) про рух (наявність) коштів на його картрахунках за операціями є доказом укладення такого договору. Отже, за змістом наведених норм письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі».

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах: від 01 лютого 2018 року у справі № 727/6902/15-ц (провадження № 61-677св18), від 24 жовтня 2018 року у справі № 752/3746/15-ц (провадження № 61-21029св18), від 21 листопада 2018 року у справі № 727/6902/15-ц (провадження № 61-40082св18), від 14 листопада 2019 року у справі № 752/3746/15-ц (провадження № 61-6196св19), від 03 червня 2020 року у справі № 752/7208/15-ц (провадження № 61-14740св19), що свідчить про його усталеність в судовій практиці розгляду спорів даної категорії.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21), не знайшовши підстав для відступу від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-352цс16, наголосила, що в разі пред`явлення позову про стягнення коштів за договорами банківського вкладу, у тому числі відсотків та інфляційних втрат, які не були повернуті вкладнику внаслідок злочину (кримінального правопорушення), вчиненого службовими особами банку, застосуванню до спірних правовідносин між вкладником та банком підлягають норми цивільного законодавства, які регулюють договірні, а не деліктні зобов`язання, оскільки вчинення працівниками банку злочину (кримінального правопорушення) із заволодіння внесеними на депозит коштами не впливає на договірні правовідносини вкладника і банку, не спростовує їх існування та не припиняє їх.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У частинах першій-третій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правильно встановив існування між сторонами договірних відносин, зокрема договорами банківського вкладу "Тижневий" №2630/03/3436197 від 03.12.2009р. на суму 6000, 00 Євро, банківського вкладу "Тижневий" №2630/03/3437006 від 08.12.2009р., на суму 32 310, 00 доларів США, банківського вкладу "Стандарт" №2630/03/3442436 від 15.02.2010р., на суму 6000, 00 Євро, банківського вкладу "Зростання" №2630/03/3442599 від 16.02.2010р., на суму 32 310, 00 доларів США, депозит по угоді №2630/62/677645 з 18.04.2014р. по 25.04.2024р. про зарахування коштів в сумі 120 000, 00 грн., банківський вклад на загальну суму 216 200, 00 грн. (квитанція № 6073154 від 28.02.2014 року на суму 144 200, 00 грн., квитанція № ПН1053 від 14.03.2014 року на суму 36 000,00 грн., квитанція № 20385588 від 04.07.2014 року на суму 36 000, 00 грн.).

Факт внесення грошовий коштів в якості вкладу за цими договорами, підтверджується як банківськими квитанціями, які на думку суду є належними та допустимими доказами, як виникнення між сторонами договірних відносин, так і їх виконання з боку позивачів.

Вказані договори у судовому порядку не розірвано, недійними не визнано, тому їх чинність презюмується.

Незважаючи на те, що відповідач починаючи з часу звернення позивачів до нього із заявами про рух коштів по вкладних рахунках, а також про повернення вкладів, разом з нарахованими процентами, мав у своєму розпорядженні копії цих договорів, а також з огляду на те, що такі повинні були бути укладені в двох примірниках (про що у них також зазначено), відповідач не ініціював, як самостійно, так і через суд про проведення відповідної експертизи цих договорів (банківських квитанцій), як і не ставив питання перед судом про їх недійсність.

Також судом першої інстанції встановлено, що банком на вимогу позивачів вклади разом з нарахованими процентами не повернуто, доказів протилежного банком не надано.

Тобто, позивачі мають право вимоги до банку про повернення вкладів разом з нарахованими процентами, розмір яких відповідачем не спростовано, свого контрозрахунку процентів ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції відповідачем не подано.

Встановивши такі обставини, місцевий суд зробив правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу разом з нарахованми процентами.

У цьому зв`язку, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що між сторонами не були укладені договори банківського вкладу, адже позивачами доведено належними та допустимими доказами факт їх укладення.

Зокрема, судом першої інстанції досліджено оригінали як депозитних договорів, так і банківські квитанції про внесення грошових коштів в якості вкладу до каси банку.

Безпідставними є покликання апелянта на «каскадність» договорів банківських вкладів та пояснення свідка ОСОБА_2 про те, що йому особисто гр. ОСОБА_3 повідомив про те, що вклад його і батька ОСОБА_4 є одним і тим же вкладом, і ОСОБА_1 змушений був зробити такі дії у зв`язку із сімейними непорозуміннями із дружиною, виведенням вкладів з - під загрози їх поділу у випадку ініціювання процесу поділу майна подружжя, враховуючи наступне.

Як вбачається із матеріалів справи Договірні відносини між Позивачем та Відповідачем виникли в кінці 2009 на початку 2010 року, зокрема: 03.12.2009 року 03.12.2009 року ОСОБА_1 було укладено договір №2630/03/3436197 банківського вкладу «Тижневий». 08.12.2009 року ОСОБА_5 було укладено договір N? 2630/03/3437006 банківського вкладу «Тижневий» (далі - Договір за №2630/03/3437006). 15.02.2010 року ОСОБА_5 було укладено договір №2630/03/3442436 банківського вкладу «Стандарт» (далі - Договір за №2630/03/3442436). 16.02.2010 року було укладено договір № 2630/03/3442599 банківського вкладу «Зростання» (далі - Договір за №2630/03/3442599).

Натомість, шлюб між гр. ОСОБА_5 та гр. ОСОБА_6 було зареєстровано через 4 роки після укладення Договорів банківських вкладів, а саме 16.05.2014 року (актовий запис №703), що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 16.05.2014 року, серія НОМЕР_2 , видане міським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції.

Крім цього, посилання Відповідача на те, що у матеріалах справи за №465/3897/22 відсутні «угода №2630/62/677645 від 18.04.2014 року», «угода за картковим рахунком» і це є підставою для відмови у позові, також не заслуговують на увагу, оскільки після відкриття провадження у справі №465/3897/22, як Позивач так і його представник - адвокат Медвідь В.О. неодноразово звертались на адресу Відповідача із вимогою про надання відповідних копій та документального підтвердження, однак, отримували відмову.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення норм процесуального права при розгляді скарги, колегія суддів доходить висновку, що за обставинами цієї справи, з огляду на те, що оригінали договорів банківського вкладу вилучались у позивачів в межах кримінального провадження, по якому останні допитувались як свідки, а також у зв`язку із цим, необхідність зміни процесуальної поведінки позивачів в суді першої інстанції, такі не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду.

З урахуванням вищенаведеного, судом першої інстанції належним чином оцінено наявні у матеріалах справи докази, правильно встановлено фактичні обставини справи та застосовано норми матеріального права, як наслідок ухвалено законне та обґрунтоване рішення, доводи апеляційної скарги вірних висновків суду не спростовують.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки її доводи вірних висновків суду не спростовують, ухвала постановлена з додержанням норм процесуального права.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для здійснення розподілу судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

у х в а л и в:

апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Кредобанк" залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львові від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.06.2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.