Провадження №2/291/121/25
РІШЕННЯ

іменем України

02 липня 2025 року селище Ружин

Ружинський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Гарбарук І.М.,

за участю секретаря судового засідання - Колесник Р.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в с-щі Ружин в порядку загального позовного провадження цивільну справу №369/14584/23 за позовом ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та встановлення факт утримання дитини матір`ю,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позицій учасників справи

ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Халупко М.Ю.,звернулася до суду з позовом (з врахуванням заяв про зміну предмета позову від 17.03.2025, 20.03.2025), у якому просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю та встановити факт утримання дитини матір`ю.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що у сторін є спільна донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Шлюб між сторонами розірвано 24.06.2022. Позивачка разом з малолітньою донькою зареєстрована та проживає у власному приватному будинку, який розташований за адресою ОК «СТ «Сузір`я», АДРЕСА_1 . На підставі судового рішення з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання доньки щомісячно у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн до досягнення дитиною повноліття. Позивачка вказує, що фактично з моменту народження дитини і на даний час усі фінансові зобов`язання, у тому числі і необхідне матеріальне забезпечення (купівля одягу, взуття, медикаментів, проходження лікування і оздоровлення, фінансове забезпечення дитини у спеціалізованому дитячому садочку та інше) несе виключно позивач. Крім того, малолітня донька має проблеми зі здоров`ям. Зазначає, що саме вона займається розвитком та вихованням дитини.. Дитина з народження проживає з матір`ю, прив`язана до неї. Відповідач не приділяє уваги дитини та не бере участь у вихованні. Зауважує, що наданий час постійно виникають складнощі у стабільному плануванні позивачем виконання заздалегідь спланованих поїздок на лікарські обстеження та необхідне оздоровлення дитини. Позивачка вказує, що не перешкоджає спілкуванню відповідача з дитиною, однак, часті сварки з відповідачем, його недисциплінованість і відповідальність щодо здоров`я дитини ускладнюють виконання усних домовленостей. Виходячи з інтересів доньки, вважає за доцільне визначити місце проживання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з позивачем за місцем її реєстрації.

В обґрунтування позовної вимоги щодо одноосібного утримання та виховання доньки позивач вказує, що вона являється військовозобов`язаною та обліковується в системі «ІНФОРМАЦІЯ_5» та «ІНФОРМАЦІЯ_6»», а відповідач у свою чергу, не маючи постійного місця проживання, будучи військовозобов`язаним, намагається отримати медичні довідки відносно їх спільної малолітньої дитини за для отримання статусу інвалідності, на підставі якої відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку», та оформити право на відстрочку. Зауважує, що існують між сторонами суперечності, які перешкоджають повноцінному її вихованню і належному догляді.

Представник відповідача ОСОБА_5 через систему «Електронний суд» подав відзив від 14.02.2024 (справа знаходилась у провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області), у якому просить у позові відмовити, мотивуючи тим, що до моменту звернення позивачки до суду між ними не виникали жодних спорів щодо місця проживання дитини, оскільки відповідач усвідомлює, що доньці краще проводити час з матір`ю, і їх розлучення може нашкодити емоційному стану дитини. Батько бажає брати активну участь у житті доньки, у її розвитку та хоче вільно спілкуватися з нею, також бажає знати місця у які позивач має намір відвезти дитину на відпочинок. У даному позові відсутній спір між сторонами, а тому провадження справу необхідно закрити, у решті позовних вимог відмовити. Вказує, що відповідач здійснює матеріальне забезпечення дитини, купує іграшки та одяг, сплачує аліменти. До відзиву долучив характеристику з місця роботи від 12.01.2024, рішення Білогородської сільської ради №152 від 29.10.2021, заяву про надання дозволу на виїзд за кордон у період з 06.09.2022 до 06.09.2023.

Представником відповідача ОСОБА_5 через «Електронний суд» подав відзив від 25.02.2025 (справа знаходиться в провадженні Ружинського районного суду Житомирської області), в якому він просить закрити провадження у зв`язку із відсутністю спору між сторонами.

17.03.2025 представник позивача Халупко М.Ю. подав заяву про зміну предмета позову та просив визначити місце проживання дитини з матір`ю, та встановити факт утримання дитини матір`ю. До заяви долучив електронні направлення дитини до лікарів, договори від 02.01.2024-2025, №549 від 18.02.2025, №33/23 від 01.05.2023, №01/02 від 01.02.2022, акти надання послуг, квитанції про оплату послуг, витяг з «ІНФОРМАЦІЯ_6».

07.05.2025 представник позивача Халупко М.Ю. подав зауваження щодо висновку рішення виконавчого комітету Білогородської сільської ради №93 від 10.04.2025, а саме що відповідачем не створено безпечних умов для перебування спільної дитини у місці проживання відповідача, що він не обтяжений потребами дитини у лікування та заняттях, бачиться лише у єдиний свій вихідний, не зазначено того факту, що ОСОБА_2 не має реєстрації місця проживання, а тому не має впевненості у майбутньому вихованні дитини, сплачує аліменти в розмірі 3 000,00 грн, а інші потреби здійснює виключно позивач, зауваження присутньої матері на комісії були проігноровані.

Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.03.2024 вказану справу направлено за підсудністю до Ружинського районного суду Житомирської області.

27.11.2024 до Ружинського районного суду Житомирської області надійшла вищевказана цивільна справа.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.11.2024 головуючою суддею визначено Гарбарук І.М.

06.12.2024 від Ружинської селищної ради надійшли відомості щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, згідно яких гр. ОСОБА_2 не зареєстрований у Ружинській ТГ.

12.12.2024 від Житомирської міської ради надійшли відомості щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, згідно яких гр. ОСОБА_2 у м. Житомирі не зареєстрований.

08.01.2025 від Боярської міської ради Київської області надійшли відомості щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, згідно яких інформація про гр. ОСОБА_2 відсутня.

Ухвалою суду від 09.01.2025 вказану позовну заяву прийнято до розгляду та призначено розгляд справи у підготовчому провадженні.

Ухвалою суду від 04.03.2025 третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача - Службу у справах дітей та сім`ї Бучанської райдержадміністрації Київської області замінено на Службу у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області.

Ухвалою суду від 08.04.2025 прийнято до розгляду заяву представника позивача-адвоката Халупка Максима Юрійовича про зміну предмету позову від 17.03.2025 (з врахуванням заяви від 20.03.2025).

23.04.2025 на адресу суду надійшов висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затверджений рішенням виконавчого комітету Білогородської сільської ради від 10.04.2025 №93.

У судовому засіданні 04.06.2025 представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Додатково вказав, що батько належним чином виконує батьківські обов`язки, однак між сторонами виникають суперечності щодо лікування, виховання дитини, виїзду її за кордон,та інші ситуації, які потребують згоди батька. Зауважив, що батько сплачує аліменти і на даний час у нього відсутня заборгованість.

У судовому засіданні 04.06.2025 представник відповідача вказав, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, батько не чинить жодних перешкод. Заперечував щодо встановлення факту виховання дитини матір`ю у зв`язку з відсутністю потреби.

У заяві від 19.06.2025 третя особа просила здійснювати розгляд справи без участі її представника.

У судовому засіданні 02.07.2025 позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Узагальнені мотиви позивачки зводяться до того, що на даний час між сторонами не досягнуто спільних домовленостей щодо лікування, виховання та утримання дитини. Позивачка вказує, що відповідач щомісячно сплачує аліменти у розмірі 3 000,00 грн, має заборгованість лише за останній місяць та бачиться з дитиною один раз на тиждень, решту витрат на утримання дитини вона несе самостійно та весь свій час проводить з нею. Зауважила, що відповідач не вчасно при необхідності надає дозволи на виїзд дитини за кордон.

У судовому засіданні 02.07.2025 відповідач вказав, що не заперечує, щоб дитина проживала з матір`ю, а тому в цій частині позовних вимог просить закрити провадження у справі. Вказав, що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки, бачиться з дитиною лише раз на тиждень, оскільки так дозволила позивачка. Просив відмовити у задоволенні позовної вимоги щодо утримання дитини матір`ю одноосібно, оскільки він сплачує аліменти, бере участь у житті дитини та планує це робити на майбутнє.

У судовому засіданні 02.07.2025 суд постановив протокольну ухвалу про закінчення з`ясування обставин справи та про перехід до судових дебатів.

У судових дебатах присутні учасники справи виступили з промовами.

У судовому засіданні 02.07.2025 судом оголошено скорочене судове рішення та час складання повного судового рішення.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

З 14.02.2015 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Ружинського районного суду Житомирської області від 24.06.2022 у справі №369/9358/21 (Т. 1, а.с. 15-17).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (Т 1, а.с 13).

У період з 01.08.2021 по 31.08.2022 ОСОБА_3 відвідувала центр розвитку дитини «Мері поппінс», що підтверджується договором №3 від 01.08.2021 (Т.1, а.с. 10).

З довідки про склад сім`ї від 06.08.2021 № 04-09/3754 та акту обстеження житло-побутових умов від 13.01.2021 вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована разом з матір`ю у будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_5, з 06.11.2018 (Т. 1, а.с. 5, 6).

Рішенням № 152 Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області від 29.10.2021 визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлено йому наступний графік спілкування з дитиною: щомісяця кожна неділя з 10:00 годин до 15:00 години, в інші дні - за домовленістю з матір`ю - ОСОБА_1 (Т. 1, а.с. 65).

У заключені Центру рідкісних (орфанних) захворювань від 29.10.2021 вказано такий діагноз ОСОБА_3 -комплексне порушення обміну речовин. Транзиторна непереносимість глютену. Лактазна недостатність. Генетичні поліморфізм, які асоціюються з порушенням фолатного циклу, затримка психічного і мовного розвитку (Т. 1, а.с.7-9).

01.02.2022 ОСОБА_1 укладено договір про надання консультаційних послуг ОСОБА_3 (Т. 1, а.с. 222-223).

Постановою Київського апеляційного суду від 27.06.2022 рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 грн., починаючи з 17 серпня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття (Т. 1, а.с.18-24).

01.05.2023 ОСОБА_1 укладено договір №33/23 про надання послуг з організації денного догляду за дитиною/дозвілля/розваг (надання не освітніх послуг) (Т. 1, а.с. 214-221).

02.01.2024-2025 ОСОБА_1 укладено договір між батьками та групою денного догляду за дітьми «Совеня» (Т. 1, а.с. 208).

19.01.2024 подана заява відповідачем до ВП №4 Бучанського РУП ГУ Національної поліції в Київській області про невиконання рішення№152 Білогородської сілької ради, а саме - не дає участі у вихованні дитини у визначений час, оскільки позивачка з донькою поїхала до басейну і відповідача матиме можливість побачитися з донькою після 16:00, пояснення додані на окремому аркуші (Т. 1, а.с. 176-177).

18.02.2025 на підставі договору №549 про надання благодійних послуг у Центрі інклюзії та корекції «Єва» ОСОБА_3 проходила корекційні заняття (Т.1, а.с. 209-213).

Рішенням виконавчого комітету Білогордської сільської ради Бучанського району Київської області №93 від 10.04.2025 затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 . Згідно із даного висновку зазначено, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує , щоб донька ОСОБА_3 проживала разом із матір`ю, комісією не встановлено самого факту існування спору між батьками щодо малолітньої ОСОБА_3 , щодо того з ким проживатиме дитина (а.с.41-43 т.2).

Як вбачається з мобільного застосунку «ІНФОРМАЦІЯ_6» ОСОБА_1 , військовозобов`язана, обліковується ІНФОРМАЦІЯ_4 , звання молодший лейтенант, відстрочка 09.05.2025, тип відстрочки: п.5 ч.1 ст.23.

Позивачем також до матеріалів справи квитанції щодо оплати стоматологічних послуг, аналізів, консультаційних послуг, оплата яких здійснювалась ОСОБА_1 , товарні чеки, акти про надання медичних послуг (Т. 1, а.с. 226-249).

Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права.

Щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судом встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю дитини, з якою дитина і так фактично проживала, і продовжує проживати, батько дитини не вимагав та не вимагає зміни її місця проживання, спору щодо визначення місця проживання дитини між сторонами не має.

Відповідач не заперечує, що дитина має проживати з позивачем, а порядок спілкування його з дитиною встановлено рішенням Виконавчого комітету Білогородської сільської ради № 152 від 29.10.2021.

Так, рішенням Виконавчого комітету Білогородської сільської ради № 152 від 29.10.2021 визначено спосіб участі батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши йому наступний графік спілкування з дитиною: щомісяця кожна неділя з 10:00 годин до 15:00 години, в інші дні - за домовленістю з матір`ю - ОСОБА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Білогордської сільської ради Бучанського району Київської області №93 від 10.04.2025 затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 .

У висновку зазначено, що відповідач ОСОБА_2 не заперечує, щоб донька ОСОБА_3 проживала разом із матір`ю, комісією не встановлено самого факту існування спору між батьками щодо малолітньої ОСОБА_3 , щодо того з ким проживатиме дитина.

У висновку вказано, що ОСОБА_2 не вживаються будь-які дії, які перешкоджають ОСОБА_1 належно опікуватись життям та здоров`ям дитини, враховуючи її вік та особливості фізичного розвитку.

За встановлених обставин, у суду відсутні підстави вважати, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом з матір`ю, між батьками дитини виник спір саме щодо її місця проживання, оскільки батько дитини ОСОБА_2 не вимагав від матері дитини змінити її місце проживання, не порушував в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду із зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним.

Зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання.

При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір (постанова Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23).

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 грудня2024 року у справі № 299/8679/23 (провадження № 61-14033св24) зазначено, що «суди врахували, що ще до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом сторони, які проживають окремо, фактично дійшли згоди про те, що малолітня дочка проживатиме разом із батьком, що також підтверджено відповідачем, яка не просила змінювати місце проживання дитини. Крім того, згідно з висновком від 23 лютого 2024 року № 02-1-15/870 орган опіки та піклування Виноградівської міської ради Закарпатської області також вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із батьком. Верховний Суд звертає увагу, що цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дочки, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дитиною. З урахуванням наведеного, суди правильно керувалися тим, що ОСОБА_1 не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом першої інстанції фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23 (провадження № 61-14116св24) визначено, що «малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із батьком, а мати дитини як на час подання позову, так і під час розгляду справи в суді не заперечувала проти цього, підтвердивши тим самим, що сторони дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з позивачем. З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що мати та батько (сторони у справі), які проживають окремо, дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина ОСОБА_3 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач не довів, що його права порушені, не визнані або оспорюються відповідачкою».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 562/3371/23 (провадження № 61-13363св24) зазначено, що «у розглядуваній справі суди встановили, що: батьки, які проживають окремо, за взаємною згодою визначили місце проживання дитини з матір`ю; дитина проживає з матір`ю за своїм зареєстрованим місцем проживання; батько не заявляє про необхідність зміни місця проживання дочки та не вчиняє будь-яких дій спрямованих на зміну такого місця проживання; дитина, яка досягла десяти років, в судовому засіданні висловила бажання і надалі проживати з матір`ю. З огляду на встановлені обставини, суди дійшли правильного висновку, про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у визначення місця проживання дитини у конкретній сімейній ситуації та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивачки та/або малолітньої дитини, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень».

Висновки суду.

Згідно з наявними у справі належними, допустимими й достатніми письмовими доказами, легітимність яких жодним з учасників справи не оспорюється, на дату пред`явлення позову офіційним місцем проживання дитини сторін є місце проживання її матері - ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 (Т. 1, а.с. 6). Відповідач цього не оспорював і не оспорює. Крім того, у наявних у справі доказах відсутні дані, що останній натепер або у майбутньому має намір змінити місце проживання дитини. До того ж місце проживання малолітньої доньки сторонами визначено за взаємною згодою і належно легітимізовано до порушення цієї справи у суді.

За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання дитини, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 СК України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою відповідач не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання дитини, яка проживає разом із матір`ю, що свідчить про його згоду щодо місця проживання дитини і відсутність спору. Вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Варто зауважити, що узагальнені доводи позивачки зводяться до того, що сторони не можуть досягнути спільних домовленостей щодо лікування, виховання та утримання дитини, не визначення постійного місця проживання дитини позбавляє її можливості вирішувати нагальні питання виховання та здорового розвитку дитини.

Тобто, з матеріалів справи та наданих пояснень у судових засіданнях вбачається, що між сторонами у цій справі існує спір саме щодо способу участі батька у вихованні дитини, способи та їх час спілкування, утримання дитини. Однак дані суперечливості між сторонами щодо участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з донькою не є підставою для задоволення позову, оскільки такі суперечливості неможливо усунути шляхом визначення місця проживання дитини.

З врахуванням вищезазначеного, оскільки права позивача жодним чином не порушені, позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини з матір`ю задоволенню не підлягають.

Відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини у даному випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, що є підставою для відмови у позові, а не підставою для закриття провадження у справі (постанова Верховного Суду від 10.12.2024 у справі №299/8679/23), тому клопотання відповідача про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмету спору в цій частині позовних вимог слід залишити без задоволення.

Суд вважає за необхідне вказати, що сторони не позбавлені можливості самостійно на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства врегулювати спірні питання (у разі виникнення їх у майбутньому) щодо місця проживання малолітньої дитини, а за відсутності згоди звернутися для вирішення до органу опіки та піклування або суду повторно.

За наявних обставин, позивачка не позбавлена права звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів відповідно до положень ст. 192 Сімейного кодексу України, а також за наявності особливих обставин - ініціювати питання про стягнення додаткових витрат на дитину згідно зі ст. 185 Сімейного кодексу України.

Решта доводів, заперечень та пояснень учасників справи не спростовують висновків суду.

Щодо позовних вимог про встановлення факту утримання дитини матір`ю.

Положення матеріального закону, який регулює сімені відносини.

Оскільки спірні правовідносини виникли з приводу участі батька та матері у вихованні та утриманні дитини, вони врегульовані Сімейним кодексом України (далі СК України), а саме главою 13 цього Кодексу «Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей».

Так, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина 2 статті 3 Сімейного кодексу України, далі також СК).

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (частина 2 статті 141 СК).

Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина 1, 2 статті 150 СК).

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (частина 4 статті 155 СК).

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею (частина 2 статті 157 СК).

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (частина 1 статті 164 СК).

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Норми законодавства, які регулюють порядок призову на військову службу за мобілізацією.

Також спірні правовідносини стосується виконання позивачем військового обов`язку, а конкретніше, наявності у нього підстав для відстрочки від призову за мобілізацією, у зв`язку з сімейними обставинами самостійного вихованні та утриманні дитини. Ці відносини врегульовані Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а також Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 р. № 560 (далі Порядок №560).

Не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України; жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років (абзаци 4, 5 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію (пункт 56 Порядку №560)

За наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) ІНФОРМАЦІЯ_7 або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації (пункт 58 Порядку №560).

Щодо наявності порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача.

Системний аналіз статті 315 ЦПК України свідчить, що перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення, зокрема встановлення факту батьківства, володіння будинком на праві власності тощо.

Водночас важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. У заяві необхідно також зазначити причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт, та навести докази його існування.

В цьому контексті слід звернути увагу на положення статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якими передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Ці ж положення знаходять своє відображення у частині першій статті 4 ЦПК України, якою передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Тобто, обов`язковою передумовою для звернення до суду в порядку цивільного судочинства є наявність порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача (заявника).

Суд констатує, що позивачка серед іншого обґрунтовувала необхідність встановлення факту самостійного утримання дитини потребою у відстрочці від призову на військову службу, проте не подала доказів на підтвердження наявності відмови уповноваженого органу в реалізації його такого права.

Навпаки, у судовому засіданні вказала, що вона має відстрочку від призову на військову службу на підставі п. 5 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, зокрема жінки та чоловіки, опікуни, піклувальники, прийомні батьки, батьки-вихователі, які виховують дитину з інвалідністю віком до 18 років).

В чому ж тоді полягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси позивача, суду не зрозуміло, і в своєму усному виступі під час судового засідання, представник позивача та позивачка не конкретизували, в чому саме порушені права позивача в цій частині.

Суд зазначає, що сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Одним із таких спорів може бути спір про позбавлення батьківських прав.

На переконання суду, для встановлення обставин самостійності виховання/утримання позивачем дитини обов`язковим елементом є підтвердження виключних (непереборними/винятковими/неординарними/особливими) у конкретних життєвих ситуаціях (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, в той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території, в полоні і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).

Наведених вище виключних обставин, зокрема позбавлення фактичної змоги виконувати свої обов`язки іншого з батьків, у даній справі відсутні.

На противагу, судом встановлено і сторонами у судовому засіданні підтверджено, що батько щомісячно сплачує аліменти на утримання дитини, на даний час відсутня заборгованість зі сплати аліментів (зі слів позивачки борг існує лише за останній місця), щотижня відповідач зустрічається з дитиною та проводить з нею час, тобто батько підтримує зв`язок з дитиною та бере участь в її утриманні.

Рішенням виконавчого комітету Білогордської сільської ради Бучанського району Київської області №93 від 10.04.2025 затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 .

У висновку зазначено, що ОСОБА_2 проживає в будинку за адресою АДРЕСА_2 , в будинку створені належні умови для проживання малолітньої дитини, у кімнаті наявне місце для ігрової та освітньої діяльності дитини.

Комісією встановлено, що ОСОБА_2 надавалися письмовий дозвіл на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку та лікування, дозвіл на проходження нею лікарсько-консультативної комісії з метою встановлення інвалідності у дитини тощо.

Суд наголошує, що факт свідомого ухилення іншого з батьків від участі у вихованні та утриманні дитини може бути підтверджений лише рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав. Тобто, захист порушених прав у зв`язку самоусуненням від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку шляхом пред`явлення позову про позбавлення батьківських прав, а не позову про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Такий підхід до вирішення цієї справи, на переконання суду, цілком відповідає мотивам, з яких виходила Велика Палата Верховного Суду у справі №201/5972/22, адже конкретних вказівок, з яким із видів позову повинна звернутися заінтересована особа для підтвердження обставин самостійного виховання дитини - у ній не наведено. Суд вважає, що таким позовом має бути саме про позбавлення батьківських прав, а не встановлення юридичного факту, з міркувань, що були висловлені вище.

Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту самостійного утримання дитини без наявних порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів позивача з боку інших осіб, враховуючи, що обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину є невід`ємним, а встановлення факту протилежного у позовному провадженні можливе лише під час вирішення спору про позбавлення батьківських прав, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог в цій частині необхідно відмовити за безпідставністю.

Решта доводів, пояснень та заперечень учасників справи не спростовують висновків суду.

З врахуванням норм ст.. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачкою.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 77, 78, 263, 265, 268, ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У позові ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та встановлення факту утримання дитини матір`ю - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_3 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Служба у справах дітей Білогородської сільської ради Бучанського району Київської області, 08140, Київська область, Бучанський район, с. Білогородка, вул.. Володимирська, 33, .

Повне судове рішення

складено 03.07.2025.

Суддя Ружинського районного суду

Житомирської області І.М. Гарбарук