П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року м. Київ

Справа № 756/12849/23

Провадження № 22-ц/824/4434/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Баранова Олександра Григоровича на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року, ухваленого у складі судді Тихої О.О., -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов обґрунтовано тим, що з 03.05.2019 вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.12.2021 шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі за спільні кошти ними 22.05.2019 був придбаний автомобіль марки PEUGEOT 2008, 1,2і об`єм двигуна, колір синій, номерний знак НОМЕР_1 , вартість якого станом на 02.09.2023 становить 303 182,60 грн. Право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , який ним користується.

У добровільному порядку відповідач не бажає здійснити поділ спільно нажитого за час шлюбу майна, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом.

У зв`язку з наведеним, враховуючи, що автомобіль є неподільною річчю, позивач, в порядку поділу спільного майна подружжя, просить: 1) стягнути з ОСОБА_2 на свою користь компенсацію вартості частки у спільному майні, а саме: автомобіля марки PEUGEOT, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 151 591,30 грн.; 2) припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на автомобіль марки PEUGEOT, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , з моменту сплати на її користь вартості частки автомобіля.

Ухвалою судді від 06.10.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 23.05.2024 відмовлено у закритті провадження у справі за клопотанням представника відповідача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Ухвалою суду від 23.05.2024, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

В порядку поділу спільного майна подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки у спільному майні, а саме: автомобіля марки PEUGEOT, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , у розмірі 151 591 (сто п`ятдесят одна тисяча п`ятсот дев`яносто одна) гривня 30 копійок.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_1 на автомобіль марки PEUGEOT, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , з дня отримання компенсації вартості частки у спільному майні у розмірі 151 591 (сто п`ятдесят одна тисяча п`ятсот дев`яносто одна) гривня 30 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 515 (одна тисяча п`ятсот п`ятнадцять) гривень 91 копійка.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що аналізуючи вищенаведені норми законодавства та обставини справи, беручи до уваги презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу, яка не спростована відповідачем, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль марки PEUGEOT 2008, 1,2і об`єм двигуна, номерний знак НОМЕР_1 , синього кольору, є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу між ними.

За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Таким чином, при визначенні вартості спірного транспортного засобу суд бере до уваги дійсну ринкову вартість автомобіля, визначену у звіті про незалежну оцінку автомобіля від 04.09.2023 суб`єкта оціночної діяльності ПП «Галавтоекспертиза», наявному у матеріалах справи, згідно з якими ринкова вартість транспортного засобу транспортний засіб марки PEUGEOT 2008, 1,2і об`єм двигуна, номерний знак НОМЕР_1 , синього кольору, становить 303 182,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Баранов О.В, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 не користується автомобілем PEUGEOT 2008, 1,2і об`єм двигуна, номерний знак НОМЕР_1 , синього кольору та пропонував позивачу ОСОБА_1 передати вказаний автомобіль в рахунок заборгованості по аліментах, тобто позивач може отримати вказаний автомобіль без звернення до суду а тому відсутній предмет спору.

Вказує, що ОСОБА_2 придбав автомобіль PEUGEOT 2008, 1,2і об`єм двигуна, номерний знак НОМЕР_1 , синього кольору за власні кошти, оскільки з моменту реєстрації шлюбу 03 травня 2019 року до моменту придбання автомобіля 22 травня 2019 року, а тому позивач не приймала участі у придбанні автомобіля по причині відсутності у неї необхідної суми коштів, а тому вказаний автомобіль не є спільною власністю подружжя.

21 січня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Левченко М.М. подала відзив на апеляційну скаргу в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду залишити без змін.

В судове засідання учасники справи не з`явилися.

Судова повістка, яка надсилалася відповідачу ОСОБА_2 , повернулася до апеляційного суду з відміткою "адресат відсутній", а відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Представник відповідача адвокат Баранов О.В. про день та час розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.166).

24 червня 2025 року від представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Левченко М.М. надійшла заява про розгляд справи без участі сторони позивача.

За таких обставин, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи.

Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 03.05.2019 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.12.2021 розірвано.

З відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 за судовим наказом № 2-н/756/230/20, виданим Оболонським районним судом м. Києва, стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу). Згідно з розрахунком державного виконавця Оболонського відділу ДВС у місті Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іващенка Ю.М. заборгованість по аліментам станом на 01.06.2023 складає 179 394,25 грн. В рамках виконавчого провадження № 63936162 з примусового виконання вказаного судового наказу на майно боржника ОСОБА_2 постановою державного виконавця накладено арешт.

За час перебування у шлюбі сторонами придбаний автомобіль марки PEUGEOT 2008, 1,2і номерний знак НОМЕР_1 , синього кольору, який зареєстрований за відповідачем.

Обставина реєстрації права власності на вказаний транспортний засіб за відповідачем ОСОБА_2 визнана представником відповідача під час розгляду справу та, на підставі ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню.

Відповідно до Звіту № 1/9-А про оцінку автомобіля ринкова вартість автомобіля PEUGEOT 2008, 1,2і номерний знак НОМЕР_1 , станом на 02.09.2023 становить 303 182,60 грн., що не заперечувалося також стороною відповідача під час розгляду справи.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц, провадження № 14-325цс18.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Подібний висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 08 листопада

2021 року у справі № 607/15394/19 (провадження № 61-10620св21).

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що автомобіль PEUGEOT 2008, 1,2і об`єм двигуна, номерний знак НОМЕР_1 , синього кольору було придбане виключно за кошти відповідача ОСОБА_2 , оскільки з моменту реєстрації шлюбу 03 травня 2019 року до моменту придбання автомобіля 22 травня 2019 року, а тому позивач не приймала участі у придбанні автомобіля по причині відсутності у неї необхідної суми коштів.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Отже, дослідивши матеріали справи колегія суддів дійшла до висновку, що аргументи апеляційної скарги відповідача про те що на придбання спірного майна, були використані його особисті грошові кошти, не заслуговують на увагу, оскільки дані аргументи не підтверджені належними та допустимими доказами у відповідності до вимог ст.81 ЦПК України, а саме доказами, які б свідчили що виключно саме кошти відповідача ОСОБА_2 були витрачені на купівлю спірного майна, а відтак не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Щодо доводів апелянта про те, що ОСОБА_2 не користується автомобілем PEUGEOT 2008, 1,2і об`єм двигуна, номерний знак НОМЕР_1 , синього кольору та пропонував позивачу ОСОБА_1 передати вказаний автомобіль в рахунок заборгованості по аліментах, тобто позивач може отримати вказаний автомобіль без звернення до суду а тому відсутній предмет спору.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Спірний автомобіль у розумінні ст.183 ЦК України є неподільною річчю.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 235/5146/16-ц вказано, що правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У справі яка переглядається апеляційним судом предметом спору є поділ спільного майна подружжя шляхом виділу грошових коштів.

Позивачем у відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що позивачці не було відомо про пропозицію відповідача про передачу автомобіля у власність позивача за умови списання аліментів на ідентичну вартість автомобіля.

Дослідивши матеріали справи суд дійшов до висновку, що доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими, оскільки позивачем не було надано доказів звернення до позивача з такою пропозицією, а тому у справі наявний предмет позову оскільки позивач не була проінформована про таку пропозицію під час звернення з позовом, а тому у вказаній справі наявний предмет та підстави позову.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 рокубез змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року без змін, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Баранова Олександра Григоровича - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна