Провадження № 22-ц/812/1133/25
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 червня 2025 року м. Миколаїв

справа № 486/611/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Лівінського І.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Шурмою Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

на ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області, постановлену 06 травня 2025 року суддею Савіним О.І. в приміщенні цього ж суду, (дата складання повного тексту ухвали не зазначена, у справі за скаргою

ОСОБА_1 на дії державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаною скаргою.

Заявник зазначав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . Право власності підтверджується свідоцтвом від 16.06.1994 року, виданим відділом приватизації житла ВО «Южноукраїнська атомна електростанція». Центром надання адміністративних послуг йому було відмовлено в реєстрації місця проживання онуки в належній йому квартирі, з тих підстав, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.11.2024 року постановою державного виконавця державної виконавчої служби м. Южноукраїнська від 14.08.2001 року на квартиру накладено арешт.

На його звернення Другий відділ ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного МУМЮ (м. Одеса) відмовив йому у знятті арешту з квартини. При цьому повідомляв, що арешт накладений у виконавчому провадженні, яке на даний час є закритим, однак при закритті провадження арешт знято не було, тому зняти арешт зараз можливість відсутня.

Посилаючись на порушення його прав власності, ОСОБА_1 у своїй скарзі просив визнати дії та бездіяльність відділу ДВС неправомірними, скасувати постанову державного виконавця про арешт майна і оголошення заборони на відчуження, а також зобов`язати Другий відділ ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного МУ МУ (м. Одеса) зняти арешт з належної йому квартири.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Южноукраїнського міського суду м. Миколаєва від 06 травня 2025 року скаргу задоволено, дії та бездіяльність Другого відділу Державної виконавчої сили у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арешту, накладеного постановою державного виконавця ДВС м. Южноукраїнськ визнано неправомірними.

Постанову державного виконавця Державної виконавчої служби м. Южноукраїнськ 399/1 вих. 14.08.2001 року про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження скасовано.

Другий відділ Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) зобов`язано зняти арешт з квартири АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в Автоматизованій системі виконавчих проваджень, починаючи з 01.06.2003 року по день надання інформації, відсутні відкриті виконавчі провадження, за якими боржником є ОСОБА_1 . Отже, підстави для збереження арешту майна відсутні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Другий відділ Державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу суду скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні скарги відмовити.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що заявник безпідставно стверджує, що йому було відмовлено у знятті арешту з майна, оскільки на звернення його представника адвоката Ольги Мураль Другим відділом ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) лише інформацію про відсутність у Другому ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виконавчих проваджень з 01.06.2003 по день надання інформації.

Звертаючись до суду зі скаргою, заявник не надав суду інформації щодо підстав накладення арешту, як то забезпечення позову, накладення арешту на майно скаржника в межах кримінальної справи тощо.

Також апелянт зазначав, що згідно Наказу МЮУ від 10 березня 2023 року № 930/5 «Про відділи державної виконавчої служби у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси)», Братський, Доманівський та Южноукраїнський відділи державної виконавчої служби у Миколаївській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеси) реорганізовано, шляхом злиття та утворення Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Однак Южноукраїнським міським судом Миколаївської області не встановлено порушення прав ОСОБА_1 саме Другим відділом державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Узагальнені доводи інших учасників

Правом подання відзиву на апеляційну скаргу заявник ОСОБА_1 не скористався.

2.Мотивувальна частина

У судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про час, дату та місце її слухання повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 від 16.06.1994 року, видане відділом приватизації житла ВО «ЮУ АЕС», що підтверджується Витягом №5222641 від 28.10.2004 року з реєстру права власності на нерухоме майно КНП Бюро технічної інвентаризації м. Южноукраїнськ.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , накладено арешт (архівний запис), зареєстровано 06.07.2006 року за №3427762 реєстратором: Южноукраїнська державна нотаріальна контора, на підставі постанови про арешт майна боржника, 399/1 ВИХ, 14.08.2001 року, Державною виконавчою службою м. Южноукраїнськ.

Відповідно до відповіді Другого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного МУ МЮ (м. Одеса) від 03.04.2025 року №23295/1 вбачається, що перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - АСВП) встановлено, що відкриті виконавчі провадження, за якими боржником є ОСОБА_1 з 01.06.2003 року по день надання інформації не обліковуються.

Отже, арешт з нерухомого майна боржника при закритті виконавчого провадження державним виконавцем не знято. Можливості зняти його в інший, крім судового спосіб, заявник ОСОБА_1 не має.

Позиція апеляційного суду

Положеннями частини другої статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.

Відповідно до частини 1 статті 40 Закону безумовним наслідком закінчення виконавчого провадження є зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, а виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Таким чином, зняття арешту з майна боржника передбачено як наслідок закінчення виконавчого провадження.

Також згідно із пунктом 16 Інструкції з організації примусового виконання рішень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802, (далі Інструкція) постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, за заявою боржника у разі, якщо, зокрема: при повторному пред`явленні такого виконавчого документа до примусового виконання виконавче провадження за таким виконавчим документом закінчено на підставі

частини першої статті 39 Закону, а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена; після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла

сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено; після повернення виконавчого документа стягувачу наявні обставини, визначені частиною першою статті 39 Закону (крім випадків, коли виконавчий документ перебуває на примусовому виконанні), а також за умови сплати боржником витрат виконавчого провадження, здійснених під час виконавчого провадження, у якому виконавчий документ повернуто стягувачу (крім випадків, коли виконавчий документ повернуто приватним виконавцем, діяльність якого припинена), та виконавчого збору, який підлягав стягненню у цьому виконавчому провадженні (крім випадків, коли відповідно до статті 27 Закону виконавчий збір стягненню не підлягає).

У справі, яка переглядається, спір виник з приводу відмови посадових осіб Другого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області ПМУМЮ (м. Одеса) у знятті арешту з майна ОСОБА_1 після закриття виконавчого провадження, за яким цей арешт було накладено, та за відсутності відкритого виконавчого провадження.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Водночас колегія суддів вважає неможливим збереження арешту майна особи, що був накладений більше 23 років тому, за відсутності починаючи з 01.06.2003 року відкритих виконавчих проваджень, боржником у яких є ОСОБА_1 .

Наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном (Постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11, провадження № 61-3814св22) .

Крім того суд враховує, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано вважав доцільним зняти накладений на майно боржника арешт, у зв`язку з відсутністю щодо нього відкритих виконавчих проваджень.

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з повним з`ясуванням обставин справи, є правильним та обґрунтованим.

Відповідно статті 375 ЦПК, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06 травня 2025 року постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги особи, дії якої оскаржуються.

Згідно зі статтею 141 ЦПК між сторонами підлягають розподіленню судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог, однак, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, судові витрати апелянта відносяться на його рахунок.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Другого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Ухвалу Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: І.В.Лівінський

Н.О.Шаманська

---------------------------------

Повний текст постанови виготовлено 30 червня 2025 року