text-justify-trim:punctuation'>
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року

м. Київ

справа № 501/2878/23

провадження № 61-17214св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - держава Україна в особі Миколаївської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України,

розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бочевар Михайло Павлович, на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року у складі судді Смирнової В. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року у складі колегії суддів Сєвєрової Є. С., Комлевої О. С., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Миколаївської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду та просив суд:

стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 5 000 000,00 грн;

стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 1 744 066,05 грн;

судові витрати покласти на відповідачів.

В обґрунтування позову зазначив, що внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 0000305 йому було завдано моральної та майнової шкоди.

Моральна шкода полягає в тому, що його безпідставно та незаконно звинувачували у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369 Кримінального кодексу України (далі - КК України), за фактом пропонування невстановленими особами працівнику правоохоронного органу Миколаївської області неправомірної вигоди за вчинення в інтересах того, хто пропонує, дій з використанням службового становища.

Позивач незаконно перебував під слідством і судом майже 4 роки, деякий час перебував під вартою, зазнав значних порушень життєвого укладу, що завдало йому моральних страждань через неможливість тривалого відновлення своїх прав, зокрема, позичив кошти для внесення застави, суттєво погіршився стан його здоров`я, що також призвело і до розірвання шлюбу з дружиною.

Зазначав, що йому завдано і матеріальної шкоди, яка полягає в оплаті правничої допомоги, необхідності позичення коштів для внесення застави, неможливістю своєчасного погашення боргу.

Вважав, що належний розмір відшкодування моральної шкоди становить 5 000 000,00 грн, а розмір майнової шкоди - 1 744 066,05 грн.

Додатково зазначив, що розмір відшкодування моральної шкоди буде підтверджено висновком експерта під час розгляду справи.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 744 066,05 грн на відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 27 391,36 грн судових витрат.

Суд керувався тим, що наявні правові підстави для відшкодування шкоди в обсязі, визначеному судом.

Місцевий суд взяв до уваги глибину фізичних та душевних страждань, яких зазнав позивач, наявність перешкод у реалізації його життєвих планів, характер немайнових втрат (їх тривалість, можливості відновлення), тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, характер та обсяг страждань позивача та вважав можливим частково задовольнити позовні вимоги у частині відшкодування моральної шкоди та визначити розмір в сумі 1000 000,00 грн, що, на думку суду, є співмірним спричиненим позивачу негативним наслідкам.

Суд першої інстанції зазначив, що ураховує надані докази, які об`єктивно та документально підтверджують факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 500 000,00 грн, які надав йому адвокат Пономаренко Д. В., та пов`язані з визначенням правової позиції, стратегії і тактики захисту прав та інтересів ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 0000305 під час досудового слідства, у судах першої, апеляційної та касаційної інстанцій.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення на його користь відшкодування майнової шкоди у розмірі 1 244 066,05 грн, що пов`язано із поверненням позики, процентів за користування такою позикою та 3 % річних від простроченої суми, то суд вважав, що такі вимоги позивача є обґрунтованими та підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, тому підлягають задоволенню.

Додатковим рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14 травня 2024 року стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 66 000,00 грн.

Стягнувши 66 000,00 грн понесених та підтверджених у суді першої інстанції витрат позивача на правничу допомогу, місцевий суд керувався тим, що згідно зі статтею 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Не погодившись із рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року, Миколаївська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що висновки суду першої інстанції зроблені за неправильного застосування норм матеріального права, а саме статей 3, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», порушення норм процесуального права, а саме статей 77, 263 ЦПК України, а обставини, які мають значення для справи, встановлені судом неповно.

Зокрема зазначала, що суд першої інстанції проігнорував та не надав належну оцінку тим обставинам, що ОСОБА_1 був затриманий органами прокуратури 19 грудня 2016 року, тобто після звернень позивача за лікарською допомогою, що свідчить про неналежність та недостатність наданих позивачем доказів для доведення погіршення стану здоров`я внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності. Крім того, згідно з наданими медичними документами ОСОБА_1 звертався за медичною допомогою щодо отримання травм, які жодним чином не пов`язані з його перебуванням під слідством та мав хронічні захворювання, які надалі спричинили розлади здоров`я. Суд не обґрунтував, на підставі яких доказів ним було визначено характер страждань позивача, тяжкість змін у його житті, які дали підстави суду визначити розмір відшкодування саме у сумі 1 000 000,00 грн.

Необґрунтованим також є рішення суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди у розмірі 1 244 066,05 грн як відшкодування невиконання позивачем зобов`язань за договором позики грошових коштів, використаних на заставу. Суд залишив поза увагою, що суму застави повернено заставодавцю 08 травня 2018 року в розмірі 500 000,00 грн на виконання ухвали Центрального районного суду м. Миколаєва від 11 квітня 2018 року, якою було зменшено суму застави, та 06 січня 2021 року - ще 500 000,00 грн на виконання вироку Центрального районного суду м. Миколаєва. Отже, покладення на державу відповідальності за невиконання позичальником своїх обов`язків за цивільним договором, з урахуванням того, що суму застави було зменшено до 500 000,00 грн у 2018 році та інші 500 000,00 грн повернено в 2021 році відповідно, є безпідставним та необґрунтованим. Окрім цього, стягуючи за рахунок коштів державного бюджету на користь позивача майнову шкоду у вигляді процентів за користування позикою за внесену заставу, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3% річних від простроченої суми у загальному розмірі 1 244 066,05 грн, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом не існувало невиконаного грошового зобов`язання держави перед ним у частині відшкодування майнової шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», що також підтверджено висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 02 грудня 2018 року у справі № 483/704/17 (провадження № 61-27888св18).

Також прокуратура зазначала, що рішення суду в частині стягнення судових витрат у розмірі 27 391,36 грн є необґрунтованим та таким, що взагалі не підтверджується дослідженими доказами у справі.

Не погодившись із рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення в частині визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди та ухвалити в цій частині нове, яким стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 5 000 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції не повною мірою надав оцінку доказам позивача на підтвердження завдання йому значної моральної шкоди внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, зокрема, перебуванням під вартою і як наслідок тривалим лікуванням, сімейними розладами, розлученням, психічними тривожно-депресивними розладами, що виникли внаслідок незаконного притягнення позивача до кримінальної відповідальності та перебування його деякий час під вартою. Зокрема, суд не надав належної правової оцінки висновку експерта Одеської філії судово-психіатричних експертиз «Інституту судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Савостіна О. П. від 13 вересня 2023 року № 466.

Не погодившись із додатковим рішенням місцевого суду від 14 травня 2024 року, Миколаївська обласна прокуратура та Державна казначейська служба України подали апеляційні скарги, у яких, посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просили його скасувати.

Апеляційну скаргу Миколаївської обласної прокуратури обґрунтовано тим, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд не врахував конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, а визначена сума витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірною та необ`єктивною. Справа не є складною для вирішення, не потребує глибокого аналізу норм права, побудови спеціальної юридичної логіки та оригінальних правових конструкцій.

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України обґрунтовано тим, що розмір стягнених судом коштів на відшкодування витрат на правничу допомогу не відповідає принципу співмірності та складності справи, витраченому адвокатом часу та обсягу наданих адвокатом послуг. Разом з тим, рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнено на його користь шкоду в загальному розмірі 2 771 457,41 грн, що становить 41 % від заявленої суми позовних вимог. Отже, розмір витрат на правову допомогу, на який міг претендувати ОСОБА_1 з урахуванням часткового задоволення позовних вимог становить: (66 000,00 грн х 41 %) / 100 % = 27 060,00 грн. Натомість суд першої це проігнорував та дійшов помилкового висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 та стягнення на його користь витрат на правничу допомогу у повному розмірі в сумі 66 000,00 грн.

Одеський апеляційний суд постановою від 05 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, апеляційні скарги Миколаївської обласної прокуратури та Державної казначейської служби Українизадовольнив частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди змінив.

Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 суму в розмірі 380 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

У частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, витрат на правничу допомогу скасував та ухвалив нове судове рішення.

У задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, відмовив.

Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу під час перебування під слідством та судом в розмірі 150 000 грн.

Додаткове рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 травня 2024 року скасував.

Стягнув з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу 20 000,00 грн.

Витрати Миколаївської обласної прокуратури в розмірі 31 377,07 грн компенсував за рахунок держави в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду про наявність правових підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, однак виснував, що суд першої інстанції не обґрунтував та ОСОБА_1 не довів розмір моральної шкоди, стягнений судом.

Зазначив, що відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу.

Надаючи оцінку висновку експерта Одеської філії судово-психіатричних експертиз «Інституту судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Савостіна О. П. від 13 вересня 2023 року № 466 за результатами проведення судово-психологічної експертизи в сукупності з іншими доказами, апеляційний суд керувався тим, що розрахунки грошової компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру і ступеня моральних страждань. Отже, не є обов`язковим для врахування судами розмір визначеної експертним висновком моральної шкоди, оскільки такий висновок підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами у справі.

Апеляційний суд урахував, що особливості кримінального провадження стосовно позивача, його тривалість та зусилля, які доклав позивач для доведення своєї невинуватості, не свідчать про необхідність збільшення розміру моральної шкоди, яка, на думку позивача, не відповідає спричиненим йому стражданням. При цьому, розмір відшкодування моральної шкоди повинен бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Колегія суддів апеляційного суду зазначила, що ОСОБА_1 був затриманий органами прокуратури 19 грудня 2016 року, однак надані позивачем медичні документи вказують на те, що ОСОБА_1 звертався за лікарською допомогою ще до затримання його органами прокуратури, що свідчить про неналежність та недостатність наданих позивачем доказів для доведення погіршення стану його здоров`я внаслідок притягнення до кримінальної відповідальності.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції вважав, що, оскільки під слідством та судом ОСОБА_1 перебував 47 місяців та 10 днів, то має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 380 000,00 грн, що є розміром гарантованим державою та відповідає характеру та обсягу понесених позивачем страждань (фізичних, душевних, психічних).

Стягуючи за рахунок коштів державного бюджету на користь позивача матеріальну шкоду у формі процентів за користування позикою за внесену заставу, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3% річних від простроченої суми в розмірі 1 244 066,05 грн, суд першої інстанції залишив поза увагою те, що на момент звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом не існувало невиконаного грошового зобов`язання держави перед ним у частині відшкодування майнової шкоди на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Позовна вимоги про стягнення процентів за користування сумою позики, інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми не є обґрунтованою та доведеною належними та допустимими доказами.

Апеляційний суд виснував, що покладення відповідальності на державу за зобов`язаннями, які виникли не з ініціативи останньої, є безпідставним, тому відмовив у стягненні за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача матеріальної шкоди в розмірі 1 244 066,05 грн.

У частині стягнення витрат на правничу допомогу за наслідками розгляду кримінальної справи щодо позивача вважав, що витрати на правничу допомогу в розмірі 500 000,00 грн не можна вважати неминучими.

Розподіляючи витрати, понесені на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

З урахуванням характеру виконаної адвокатом роботи, принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, конкретних обставин справи, її складності та виконаних адвокатом робіт, значимості таких дій у справі, апеляційний суд вважав, що таким критеріям відповідає розмір витрат у сумі 150 000,00 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року в частині розміру стягнених коштів на відшкодування моральної шкоди змінити, а саме стягнути на користь позивача 5 000 000,00 грн, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі заявник підставою касаційного оскарження судових рішень зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суди застосували норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у:

постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21), від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21);

постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 520/807/16-ц, від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970, від 16 листопада 2022 року у справі № 522/11959/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 756/10595/17, від 30 березня 2023 року у справі № 308/12810/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 577/3008/21, від 24 липня 2023 року у справі № 766/5551/17, від 30 листопада 2023 року у справі № 759/24810/21, від 07 грудня 2023 року у справі № 757/67040/21, від 22 травня 2024 року у справі № 199/955/23, від 04 жовтня 2024 року у справі № 461/10369/21, від 30 вересня 2024 року у справі № 182/8958/21, від 09 жовтня 2024 року у справі № 554/654/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 761/28233/19, від 19 лютого 2024 року у справі № 755/6062/22, від 21 лютого 2024 року у справі № 947/24240/20.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди не повною мірою оцінили висновок експерта Одеської філії судово-психіатричних експертиз «Інституту судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Савостіна О. П. від 13 вересня 2023 року № 466.

Суди не взяли до уваги погіршення матеріального стану позивача внаслідок необхідності пошуку коштів на внесення застави, оплати правничої допомоги, тривалих поїздок до суду, погіршення стану здоров`я, внаслідок загострення старих хвороб і появи нових, погіршення психоемоційного стану, та не надали оцінки доказам на їх підтвердження.

Суд не надав оцінки акту наданих адвокатом послуг щодо оцінки реальності та розумності розміру заявленої правничої допомоги.

Оскільки позивач під час перебування під слідством і судом не мав можливості заробляти кошти, він не зміг вчасно повернути позикодавцю проценти за користування коштами, позиченими для оплати застави, на що апеляційний суд не звернув уваги.

Доводи інших учасників справи

Відзив Миколаївської обласної прокуратури на касаційну скаргу обґрунтовано тим, що апеляційний суд правильно виснував про стягнення на користь позивача гарантованого розміру відшкодування, а позивач не довів необхідності у збільшенні цієї суми з урахуванням того, що надані ним медичні документи свідчать про проблеми зі здоров`ям, які виникли до моменту його затримання, та продовжувалися після, або ті, які виникли від побутової травми, тобто не пов`язані із перебуванням позивача під слідством і судом.

Апеляційний суд правильно відмовив у стягненні майнової шкоди у частині стягнення процентів, інфляційних втрат та 3 % річних за борговими зобов`язаннями позивача щодо внесеної застави, оскільки у деліктних правовідносинах відшкодування шкоди є компенсацією за заподіяння шкоди і не є грошовим зобов`язанням, тому штрафні санкції до цих виплат не застосовуються.

Витрати на правничу допомогу мають бути необхідними, реальними та підтвердженими, тому апеляційний суд правильно виснував про їх зменшення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

24 грудня 2024 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бочевар М. П., на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року.

Верховний Суд ухвалою від 10 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував матеріали справи.

У січні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, що встановили суди

15 грудня 2016 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження №0000305 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369 КК України, за фактом пропонування невстановленими особами працівнику правоохоронного органу Миколаївської області неправомірної вигоди за вчинення в інтересах того, хто пропонує, дій з використанням службового становища (т. 1, а. с. 16).

19 грудня 2016 року у вказаному кримінальному провадженні о 17 год 43 хв ОСОБА_1 затримано відповідно до статті 208 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України).

20 грудня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369 КК України.

06 квітня 2017 року у кримінальному провадженні № 0000305 ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва стосовно ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 20 квітня 2017 року включно з можливістю внесення застави у розмірі 5 000 000,00 грн (т. 1, а. с. 18-23).

З 06 до 18 квітня 2017 року ОСОБА_1 перебував у Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» на виконання ухвали слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року.

14 квітня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області частково задоволено апеляційні скарги захисників Пономаренка Д. В., Стоянова М. М., подані в інтересах ОСОБА_1 , ухвалу слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 квітня 2017 року скасовано та постановлена нова ухвала, якою застосовано стосовно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 20 квітня 2017 року включно з правом внесення застави в розмірі 1 000 000,00 грн (т. 1, а. с. 24-36).

14 квітня 2017 року ОСОБА_2 як заставодавець вніс на розрахунковий рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України (далі - ТУ ДСА України) в Миколаївській області № 16312 в Державній Казначейській Службі України суму застави в розмірі 1 000 000,00 грн (т. 1, а. с. 17).

18 квітня 2017 року ОСОБА_1 звільнено із Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор» у зв`язку із внесенням застави.

11 квітня 2018 року ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва частково задоволено клопотання захисника Петренко Л. В. про зменшення суми внесеної застави та зменшено ОСОБА_1 розмір застави, визначений ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2017 року, до 500 000,00 грн. Іншу частину застави у сумі 500 000,00 грн було повернено заставодавцю ОСОБА_3

25 червня 2020 року вироком Центрального районного суду м. Миколаєва у справі № 490/5668/17 ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 369 КК України та виправдано за обвинуваченням у вчиненні передбаченого цією нормою злочину. Решту застави у сумі 500 000,00 грн повернено заставодавцю ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 37-58).

01 грудня 2020 року ухвалою Херсонського апеляційного суду у справі № 490/5668/17 вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 червня 2020 року щодо ОСОБА_1 , ОСОБА_4 залишено без змін (т. 1, а. с. 62-69).

Згідно з медичною документацією позивач проходив обстеження у ТОВ «Будинок медицини» (медичний будинок «Odrex») (т. 1, а. с. 73-231), з 23 до 29 грудня 2016 року перебував на стаціонарному лікуванні в ТОВ «Будинок медицини» (медичний будинок «Odrex»), з 29 грудня 2016 року до 06 січня 2017 року перебував на стаціонарному лікуванні в урологічному відділенні в Комунальній установі «Міська клінічна лікарня» № 10, 25 січня 2017 року проходив післяопераційне дослідження в державі Ізраїль в Інституті КТ (дослідження) RamatAvivMedicalCenter, 31 січня 2017 року проходив обстеження в ТОВ «Будинок медицини» (медичний будинок «Odrex»), 05 лютого 2017 року госпіталізований в Комунальну установі «Міська клінічна лікарня» № 10.

18 квітня 2018 року позивач проходив клініко-психопатологічний огляд в Медичному центрі «Вектор Плюс», де було надано такий висновок (поставлено попередній діагноз): посттравматичний стресовий розлад (6В40-МКХ-11), який розвинувся без будь-яких інших проявів психічних розладів у відповідь на надпороговий психічний стрес (події 2016 та 2017 років, коли ОСОБА_1 взяли під варту та помістили до Державної установи «Миколаївський слідчий ізолятор», де він перебував майже два тижні, у кримінальному проваджені № 0000305), змішаний тривожно-депресивний розлад.

21 квітня 2017 року ОСОБА_3 як позикодавець і ОСОБА_1 як позичальник уклали договір позики, за яким відповідачу передано 1 000 000,00 грн шляхом перерахування суми позики на розрахунковий рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області № 6294 в Державній казначейській служб України для оплати застави відповідно до ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2017 року у справі 490/12223/16-к (провадження № 11-сс/784/173/17).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 27 вересня 2022 року у цивільній справі № 501/4390/21 за позовом ОСОБА_3 про стягнення процентів за користування сумою позики, інфляційних збитків за весь час прострочення суми позики та 3 % річних від простроченої суми позики відмовлено у задоволенні позову в повному обсязі.

Постановою Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року рішення Іллічівського міського суду Одеської області скасовано та ухвалено нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 процентів за користування сумою позики, інфляційних збитків за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми в розмірі 1 244 066,05 грн та судовий збір - 24 224,88 грн (т. 1, а. с. 241-248).

Згідно з розпискою від 12 липня 2023 року, яка складена ОСОБА_3 , він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 21 квітня 2017 року на виконання постанови Одеського апеляційного суду від 17 січня 2023 року у справі № 501/4390/21 у сумі 1 244 066,05 грн (т. 2, а. с. 5).

Відповідно до висновку експерта Одеської філії судово-психіатричних експертиз «Інституту судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Савостіна О. П. № 466 за результатами проведення судово-психологічної експертизи від 13 вересня 2023 року зазначено, що у ОСОБА_1 є зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які перешкоджають активному соціальному функціонуванню його як особистості і виникли внаслідок незаконного його притягнення до кримінальної відповідальності у кримінальному провадженні № 0000305 за обставин, зокрема, незаконного обвинувачення його у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 369 КК України. Досліджувана ситуація є психотравмувальною для ОСОБА_1 , йому завдано страждань (моральна шкода). Попередній орієнтовний розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) відповідає заявленим вимогам та становить 5 000 000,00 грн (т. 3, а. с. 102-116).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанцій відповідає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), на яку посилається заявник у касаційній скарзі).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21), на яку посилається заявник у касаційній скарзі).

По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (частини перша статті 1176 ЦК України).

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення (частина перша статті 2 Закону № 266/94-ВР).

У пунктах 4, 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги, моральна шкода.

Відповідно до статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, проводиться за рахунок коштів державного бюджету.

У частинах п`ятій, шостій статті 4 вказаного Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування (постанова Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15).

У постанові Великої Палати Верховного суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), на яку посилається заявник у касаційній скарзі, вказано: «Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц дійшла висновку, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Суди у справі, що переглядається, встановили, що під слідством і судом позивач перебував з 19 грудня 2016 року до 01 грудня 2020 року, тобто 47 місяців і 10 днів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» з 01 січня 2024 року визначено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8 000,00 грн.

Тому суди дійшли висновку про наявність підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача, однак у меншому розмірі, ніж він заявив у позовних вимогах.

Водночас заявник не погоджується з висновками судів у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди з огляду на неповну та неналежну оцінку доказів у справі, зокрема висновку експерта та доданих документів на підтвердження моральних та фізичних страждань позивача.

Верховний Суд вважає вказані доводи касаційної скарги безпідставними з огляду на таке.

Апеляційний суд відповідно до статті 13 Закону № 266/94-ВР підставно визначив розмір відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у сумі 380 000,00 грн із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством як такий, що гарантований державою.

Апеляційний суд зазначив, що особливості кримінального провадження стосовно позивача, його тривалість та зусилля, які були докладені позивачем для доведення своєї невинуватості, не свідчать про необхідність збільшення розміру моральної шкоди, який не повинен бути більш ніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Апеляційний суд оцінив висновок експерта Одеської філії судово-психіатричних експертиз «Інституту судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» Савостіна О. П. від 13 вересня 2023 року № 466 за результатами проведення судово-психологічної експертизи.

Також урахував, що у вказаному висновку експерт виснував, що суму компенсації у 5 000 000,00 грн визначено лише як попередній орієнтовний розмір грошового відшкодування за завдані позивачу страждання (моральну шкоду) та те, що ця сума, на думку позивача, є справедливою та може відповідати розміру відшкодування, водночас під час визначення остаточного розміру необхідно звернути увагу на тривалість слідства та судового розгляду, стан здоров`я позивача та інші обставини, підтверджені доказами.

Надаючи оцінку висновку експерта в сукупності з іншими доказами, керуючись статтею 110 ЦПК України, відповідно до якої висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу, апеляційний суд вважав, що розрахунки грошової компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду є лише науково-практичною рекомендацією для визначення характеру і ступеня моральних страждань.

Крім того, апеляційний суд зазначив, що медичні документи, надані позивачем, який був затриманий органами прокуратури 19 грудня 2016 року, зокрема консультативний висновок лікаря невролога від 14 грудня 2016 року, комп`ютерна томографія головного мозку від 14 листопада 2016 року, консультативний висновок лікаря хірурга від 10 грудня 2016 року, протокол ультразвукового дослідження зачеревного простору від 10 грудня 2016 року, протокол ультразвукового дослідження черевної порожнини від 10 грудня 2016 року та комп`ютерна томографія зачеревного простору від 10 грудня 2016 року, свідчать про те, що ОСОБА_1 звертався за медичною допомогою ще до затримання його органами прокуратури, що вказує на неналежність та недостатність наданих позивачем доказів для доведення погіршення стану здоров`я внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності.

З урахуванням викладених обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про зміну рішення місцевого суду в частині розміру відшкодування завданої моральної шкоди, стягнувши на користь ОСОБА_1 380 000,00 грн, що є розміром, гарантованим державою.

Апеляційний суд дійшов таких висновків з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, з огляду на засади розумності та справедливості та як суд встановлення факту.

Верховний Суд не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду, зробленими на підставі належним чином оцінених доказів, що позивач не довів підстав для збільшення розміру відшкодуванняморальної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду понад суму, гарантовану державою.

Висновки, зазначені у постановах Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 520/807/16-ц, від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970, від 16 листопада 2022 року у справі № 522/11959/19, від 16 листопада 2022 року у справі № 756/10595/17, від 30 березня 2023 року у справі № 308/12810/21, від 19 квітня 2023 року у справі № 577/3008/21, від 24 липня 2023 року у справі № 766/5551/17, від 30 листопада 2023 року у справі № 759/24810/21, від 07 грудня 2023 року у справі № 757/67040/21, від 22 травня 2024 року у справі № 199/955/23, від 04 жовтня 2024 року № 461/10369/21, від 30 вересня 2024 року у справі № 182/8958/21, від 09 жовтня 2024 року у справі № 554/654/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 761/28233/19, від 19 лютого 2024 року у справі № 755/6062/22, від 21 лютого 2024 року у справі № 947/24240/20, на які заявник посилається у касаційній скарзі, викладені за інших фактичних обставин справи.

Ураховуючи те, що суди у подібних правовідносинах визначають наявність підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, понад гарантований державою, з огляду на надані докази понесених душевних та фізичних страждань та встановлені фактичні обставини у кожній конкретній справі, то наведені висновки Верховного Суду, які у частині наявності підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди сформовані за інших фактичних обставин, не є застосовними у справі, що переглядається.

Щодо доводів касаційної скарги у частині стягнення витрат на правничу допомогу, надану позивачу під час розгляду кримінальної справи, Верховний Суд зазначає таке.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18) та у постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) вказано, що позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги під час досудового розслідування, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.

Верховний Суд зауважує, що встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

У КПК України визначено, що юридична допомога у кримінальному провадженні (кримінальній справі) включає дії адвоката як на стадії досудового розслідування, так і судового провадження.

Визначені Законом № 266/94-ВР та сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК, тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону (постанова Верховного суду від 11 грудня 2024 року у справі № 740/463/22 (провадження № 61-4543св23).

Передбачені статтею 137 ЦПК підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону № 266/94-ВР суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21).

Тому висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановівід 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21), щодо оцінки підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу на підставі статей 141 та 137 ЦПК України, на які посилається заявник на обґрунтування доводів касаційної скарги в цій частині, є незастосовними у справі, що переглядається.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України.

Правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постанові від 26 липня 2023 року у справі № 727/7635/21 (провадження № 61-8814св22).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду надається договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Верховний Суд у постанові від 07 лютого 2022 року у справі № 336/3604/20 (провадження № 61-13843св21) вказав, що підставою для відмови в задоволенні вимог про їх відшкодування може бути лише відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат.

Згідно з пунктом 4.3.2 договору про надання правової допомоги від 03 березня 2016 року позивач і адвокат Пономаренко Д. В. визначили, що остаточний розмір гонорару розраховується шляхом множення кількості годин, витрачених адвокатом, на вартість однієї години роботи з урахуванням коефіцієнтів, встановлених сторонами.

За змістом пунктів 4.3.1-4.3.7 вартість однієї години роботи становить 2 000,00 грн; вартість пів години або менш ніж пів години роботи - 500,00 грн; до вартості робіт, що вчиняються негайно, невідкладно, терміново або у неробочий час, застосовується коефіцієнт 2; до вартості робіт, що пов`язані з відрядженням адвоката до інших міст України, застосовується коефіцієнт 0, 75; до вартості робіт, що пов`язані з відрядженням адвоката до міста Києва, застосовується коефіцієнт 1,5.

Апеляційний суд, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження понесених витрат за юридичну допомогу, надану адвокатом Пономаренком Д. В., а саме: договір про надання правової допомоги від 03 березня 2016 року (т. 2, а. с. 7-9), акт наданих послуг від 01 березня 2023 року № 1 (т. 2, а. с. 10-13), платіжні документи з оплати послуг адвоката Пономаренка Д. В. за цим актом на загальну суму 500 000,00 грн (т. 2, а. с. 14-18), додатки, зокрема журнали судових засідань, копії судових рішень, судові виклики (т. 2, а. с. 19-250), дійшов правильного висновку, що позивач довів надання йому адвокатом під час розгляду кримінальної справи професійної правничої допомоги, водночас надані документи не повністю підтверджують обсяг витрат на правничу допомогу, зазначений позивачем.

Визначивши розмір витрат, понесених позивачем на правову допомогу, що документально підтверджені належними доказами, апеляційний суд керувався тим, що надані позивачем докази підтверджують понесення ним таких витрат лише у розмірі 150 000,00 грн.

Верховний Суд погоджується з указаними висновками апеляційного суду, керуючись таким.

У акті наданих послуг від 01 березня 2023 року № 1, підписаному позивачем та адвокатом Пономаренком Д. В., наведено перелік видів робіт, вчинених адвокатом у порядку надання правничої допомоги, та зазначено 79 пунктів таких робіт.

Згідно з матеріалами справи пункти 3, 4, 7, 10-16, 20, 22, 24, 26, 29, 32, 35, 37, 39, 53, 55-57, 59, 61, 62, 64, 66, 68-72, 74, 78, 79 адвокатських робіт з надання правничої допомоги, зазначених у акті наданих послуг від 01 березня 2023 року № 1, документально не підтвердженні.

Пункти 1, 2, 6, 8, 9, 17, 23, 25, 27, 28, 30, 31, 34, 43, 48, 52, 60, 73, 76 адвокатських робіт з надання правничої допомоги, зазначених у акті наданих послуг від 01 березня 2023 року № 1, підтверджено частково, зокрема не підтверджено підстав для застосування коефіцієнта 2 або кількості витрачених годин.

Отже, висновки апеляційного суду щодо розміру реальних (документально підтверджених) та понесених позивачем витрат на правничу допомогу у сумі 150 000,00 грн є мотивованими та ґрунтуються на належним чином оцінених доказах, зокрема акті наданих послуг від 01 березня 2023 року № 1.

Заявник у касаційній скарзі посилається на неправильність висновків апеляційного суду у частині відмови у відшкодуванні майнової шкоди у розмірі 1 244 066,05 грн, які пов`язані з поверненням позики, процентів за користування такою позикою та 3 % річних від простроченої суми, які не обґрунтовані посиланням на підстави касаційного оскарження, визначені у статтях 389 та 411 ЦПК України.

Водночас Верховний Суд зауважує, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначене відповідає правовому висновку, наведеному в постанові Верховного Суду України від 06 липня 2016 року у справі № 6-1946цс15 та в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На момент звернення позивача до суду у справі, що переглядається, не існувало невиконаного грошового зобов`язання держави перед ним у частині відшкодування майнової шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР, а тому положення частини другої статті 625 ЦК України не підлягали застосуванню до спірних правовідносин.

Дослідивши подані позивачем докази на підтвердження позовних вимог в частині стягнення матеріальної шкоди на предмет їх належності та допустимості, апеляційних суд дійшов правильного висновку про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між виникненням грошового зобов`язання та як наслідок прострочення його виконання і стягнення з нього інфляційних втрат, 3 % річних і відсотків за користування позиченими коштами та необхідністю внесення застави.

Вказане узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2018 року у справі № 483/704/17 (провадження № 61-27888св18), від 03 серпня 2022 року у справі № 344/15323/16-ц (провадження № 61-4862св22).

Отже, з урахуванням обставин справи висновки апеляційного суду про відсутність підстав для стягнення з держави коштів за наслідком невиконання грошових зобов`язань позивача, зокрема зі сплати інфляційних втрат від знецінення суми, внесеної позивачем застави як запобіжного заходу у кримінальному провадженні, 3 % річних від простроченої суми та відсотків за користування позиченими коштами, є обґрунтованими.

Оскільки Верховний Суд не встановив підстав для скасування постанови апеляційного суду та зміни розміру стягнених сум відшкодування на користь позивача, немає підстав для перегляду розміру витрат на правничу допомогу, понесених у справі, що переглядається, в суді першої інстанції, та змінених оскаржуваною постановою апеляційного суду.

ЄСПЛ у своїх рішеннях послідовно констатує, що пункт 1 статті 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях. Водночас ЄСПЛ наголошує, що ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент, таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.

Доводи заявника фактично зводяться до необхідності переоцінки наявних у матеріалах справи доказів, що виходить за межі повноважень Верховного Суду, оскільки відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та висновків, які обґрунтовано викладено у мотивувальній частині постанови суду апеляційної інстанції, та зводяться до незгоди заявника із висновками щодо оцінки доказів та містять посилання на факти, що були предметом дослідження.

Висновки Верховного Суду за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бочевар Михайло Павлович, залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. М. Фаловська

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк