ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2025 року

м. Київ

справа № 668/14143/15-ц

провадження № 61-4261св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 (відповідач за зустрічним позовом),

відповідачі: ОСОБА_2 (відповідач за зустрічним позовом), ОСОБА_3 (позивачка за зустрічним позовом),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Булай Владислав Сергійович, на постанову Херсонського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Базіль Л. В., Бездрабко В. О., Приходько Л. А., і ухвалив таку постанову.

Зміст заявлених позовних та зустрічних позовних вимог

1. У листопаді 2015 року ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , з урахуванням уточнених позовних вимог, про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним.

2. Позовні вимоги обґрунтовані посиланням на те, що у період з 14 листопада 1987 року по 30 жовтня 2003 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , у якому в них народився син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. За час шлюбу вони набули нерухоме майно, у тому числі і житловий будинок АДРЕСА_1 . Зазначений житловий будинок був придбаний відповідачем ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 09 квітня 2003 року.

4. Після розірвання шлюбу питання розподілу сумісного майна сторони не вирішували, оскільки мали добрі стосунки, виховували сина та визнавали права кожного на набуте за час шлюбу майно. Проте в листопаді 2015 року

ОСОБА_4 стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 , який проживав разом без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у спірному будинку, здійснив його відчуження, уклавши 24 січня 2006 року договір дарування на користь останньої.

5. Вважала зазначений договір дарування таким, що суперечить вимогам цивільного і сімейного законодавства, порушує її право як власника нерухомого майна, оскільки своєї згоди на розпорядження майном, яке є спільною сумісною власність, вона не надавала.

6. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 17 листопада 2016 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 замінено позивачку на її правонаступника - ОСОБА_1 .

7. З огляду на наведене та враховуючи уточнення позовних вимог, ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , просила суд: визнати житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 ; визнати недійсним договір дарування житлового будинку

АДРЕСА_1 , укладений 24 січня 2006 року між ОСОБА_2 та

ОСОБА_3 .

8. У грудні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , у якому просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

9. На обґрунтування зустрічних позовних вимог, ОСОБА_3 зазначала, що оскільки позивач за первісним позовом не визнає та оспорює її право власності на спірний житловий будинок, а ОСОБА_2 визнає заявлені позовні вимоги у цій справі, наявні підстави для захисту її прав, як власника нерухомого майна, яке вона набула у законний спосіб.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

10. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права приватної власності на нерухоме майно відмовлено.

11. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані стороною позивача письмові докази самі по собі та у сукупності з іншими доказами не свідчать про те, що спірний будинок був придбаний за спільні кошти

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Судом враховано, що договір

купівлі-продажу спірного будинку від 09 квітня 2003 року було укладено під час роздільного проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . Крім того, ОСОБА_4 у нотаріально посвідченій заяві від 23 травня 2013 року підтвердила факт придбання спірного житлового будинку за кошти, які були особистою приватною власністю ОСОБА_2 та які не були внесені ним до їхнього сімейного бюджету, і тому не є спільною сумісною власністю подружжя, а також, що не має заперечень проти укладеного оспорюваного договору дарування.

12. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із відсутності порушеного права ОСОБА_3 , яке підлягає захисту в судовому порядку.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

13. Постановою Херсонського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 09 грудня 2021 року в оскаржуваній частині змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині оскаржуване рішення залишено без змін.

14. Суд апеляційної інстанції вважав помилковими висновки суду першої інстанції про спростування презумпції спільності права власності подружжя на спірне майно. Зазначено, що спірне домоволодіння набуте ОСОБА_2 у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_4 , а матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження придбання цього майна за особисті кошти ОСОБА_2 , або в період роздільного проживання подружжя. Зважаючи на те, що при укладенні оспорюваного договору ОСОБА_4 не надавала своєї згоди на відчуження спірного будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до частини третьої статті 65 Сімейного кодексу України, обґрунтованими є вимоги про визнання такого договору недійсним.

15. Разом з тим, суд апеляційної інстанції вважав, що відсутня необхідність у задоволенні окремої позовної вимоги про визнання будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, з огляду на те, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишилася не спростованою.

16. Водночас, позивачкою пропущено позовну давність, з огляду на те, що ОСОБА_3 зверталась 24 червня 2012 року до ОСОБА_4 із письмовою заявою, в якій вказала, що 24 січня 2006 року вона отримала в дар від ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування спірний житловий будинок та просила ОСОБА_4 надати їй нотаріально посвідчену заяву про відсутність претензій щодо зазначеного будинку. ОСОБА_4 не вживала відповідних заходів для захисту своїх цивільних прав та інтересів, навпаки погодилась на надання запитуваної ОСОБА_3 нотаріально посвідченої заяви. Враховуючи наведене, поданий у листопаді

2015 року позов у цій справі є таким, що поданий з пропуском позовної давності.

Узагальнені доводи касаційної скарги

17. 03 квітня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Булай В. С., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій не погоджується з постановою Херсонського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року та просить ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

18. Підставами касаційного оскарження вказаної постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказавши, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного судувід 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц, у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 820/1186/17, від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 04 квітня 2019 року у справі № 910/15456/17, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17, від 26 грудня 2019 року у справі № 441/755/15-ц, від 13 січня 2020 року у справі № 910/28408/15, від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18, від 18 березня 2020 року у справі № 310/2647/17-ц, від 26 березня 2020 року у справі № 910/9962/16, від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц, від 24 грудня 2020 року у справі № 916/2110/20, від 24 лютого 2021 року у справі № 303/6365/17, від 20 січня 2022 року у справі № 916/1618/21, від 10 серпня 2022 року у справі № 541/312/21 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також не дослідив зібрані у справі докази та не надав їм належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

19. Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції неправильно визначив початок перебігу строку позовної давності, оскільки матеріали справи не містять належних доказів отримання

ОСОБА_4 листа від 24 червня 2012 року. Зауважує, що відповідачка не надала суду копію чи оригінал касового чеку, розрахункової квитанції, або поштової накладної, які б підтверджували отримання адресатом такого листа. Разом з тим, ОСОБА_4 хворіла на тяжке онкологічне захворювання, перебувала у лікарні.

20. Вважає, що позовна давність у справі, що переглядається, повинна обчислюватися з 24 травня 2013 року - днем, наступним після нотаріального посвідчення заяви ОСОБА_4 від 23 травня 2013 року.

21. Крім того, посилається на відсутність належним чином поданої заяви відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

22. Ухвалою Верховного Суду від 10 квітня 2025 року поновлено

ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Херсонського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року, відкрито касаційне провадження у справі № 668/14143/15-ц, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції.

23. У червні 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

24. 29 квітня 2025 року ОСОБА_3 , від імені якої діє адвокат Мусулевський А. А., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому, посилаючись на необґрунтованість доводів скарги, просить суд відмовити у її задоволенні.

25. Вважає, що апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що будучи обізнаною про відчуження спірного житлового будинку, позивачка не вживала відповідних заходів для захисту своїх цивільних прав та інтересів, навпаки погодилась на надання нотаріально посвідченої заяви про відсутність претензій щодо такого нерухомого майна. Факт написання заяви було визнано представником позивачки у судовому засіданні суду апеляційної інстанції. Водночас, підставою для надання позивачкою нотаріально посвідченої заяви є саме лист від 24 червня 2012 року з відповідним проханням ОСОБА_3 . Направлення такого листа підтверджується описом вкладення у цінний лист, який має відповідний відтиск календарного штемпелю органу поштового зв`язку. Вважає, що ОСОБА_4 мала об`єктивну змогу дізнатися як про порушення своїх прав, так і про особу, яка їх порушила, щонайменше з червня 2012 року.

26. Додатково зауважує, що позов у справі, яка переглядається в касаційному порядку, був ініційований фактично ОСОБА_2 після розірвання у

2015 році стосунків з нею, з єдиною метою є повернення спірного нерухомого майна у його власність.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

27. 14 листопада 1987 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб, після укладення шлюбу прізвище дружини - « ОСОБА_6 ».

28. ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_1 , батьками якого зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

29. Рішенням Місцевого Комсомольського суду м. Херсона від 25 лютого

2003 року у справі № 2-4637 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

30. Відповідно до актового запису про розірвання шлюбу №528 від 30 жовтня 2003 року, складеного Відділом реєстрації актів цивільного стану Комсомольського районного управління юстиції м. Херсона, шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

31. Згідно з укладеним між продавцем ОСОБА_7 та покупцем ОСОБА_2 договором купівлі-продажу від 09 квітня 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Воєводіною І. М. за реєстровим № 2362, ОСОБА_2 купив домоволодіння під АДРЕСА_1 , розташоване на земельній ділянці розміром 726,0 кв. м, яке складається з житлового будинку, загальною площею 139,0 кв. м, житловою площею 48,5 кв. м, гаражу, альтанки, зливної ями, водопроводу.

32. 24 січня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку

АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Скульским А. А. за реєстровим № 14. Попередньо нотаріусом сторонам договору дарування було роз`яснено, зокрема, приписи законодавства, що регулюють укладений правочин та вимоги щодо недійсності правочину. Згідно з пунктами 1.4, 3.1 договору дарування треті особи не мають прав на житловий будинок; сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину.

33. Відповідно до змісту заяви від 24 січня 2006 року на ім`я нотаріуса Скульского А. А., ОСОБА_2 зазначив, що відчужуваний ним житловий будинок не є спільною сумісною власністю, оскільки на час його набуття (як і на час підписання цього правочину) він не одружений, і осіб, які б могли поставити питання про визнання за ними права власності на відчужуваний житловий будинок (його частку), в тому числі відповідно до статей 64, 74 та 97 СК України, немає. Факт відсутності шлюбу встановлений на підставі відсутності в паспорті відмітки про шлюб. Факт відсутності спільної власності встановлено за поданим рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 25 лютого 2003 року. Заява підписана ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та нотаріусом Скульским А. А.

34. Відповідно до змісту листа від 24 червня 2012 року, ОСОБА_8 просила ОСОБА_4 надати письмову заяву про те, що остання не має претензій на будинок АДРЕСА_1 та підтвердити, що будинок придбано за особисті кошти ОСОБА_2 та він не є спільною сумісною власністю подружжя.

35. Згідно з описом вкладення до цінного листа, який має календарний штемпель органу поштового зв`язку від 26 червня 2012 року, вищевказаний лист направлявся на ім`я ОСОБА_4 за адресою: кв. АДРЕСА_2 .

36. Відповідно до змісту заяви від 23 травня 2013 року, справжність підпису ОСОБА_4 на якій посвідчено приватним нотаріусом Воєводіною І. М., ОСОБА_4 підтвердила, що її колишній чоловік ОСОБА_2 купив житловий будинок АДРЕСА_1 , за кошти, які були його особистою приватною власністю та які не були внесені ним до їхнього сімейного бюджету, і тому зазначений житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя. Також вона підтвердила, що не має заперечень проти укладеного договору дарування цього житлового будинку

ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 . Шлюб між нею та

ОСОБА_2 був зареєстрований 14 листопада 1987 року та розірваний

30 жовтня 2003 року Комсомольским відділом РАЦС м. Херсона.

37. Згідно з копією будинкової книги, у будинку по АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_3 з 26 квітня 2004 року, ОСОБА_9 з 23 січня 2015 року.

38. З довідки ПАТ «Укрсоцбанк» Південний регіон Херсонське відділення

від 14 листопада 2016 року №09.502-16/15449, вбачається, що

ОСОБА_3 у червні 2012 року зверталась до ПАТ «Укрсоцбанк» за консультацією щодо надання їй кредиту на споживчі цілі під заставу власного житлової нерухомості (житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ) та земельної ділянки у сумі 477 000,00 грн. На вимогу банку ОСОБА_3 надала нотаріально посвідчену копію заяви від 23 травня

2013 року, якою ОСОБА_4 підтвердила, що вищевказаний житловий будинок був придбаний її колишнім чоловіком ОСОБА_2 за кошти, які були його особистою приватною власністю та які не були внесені ним до їхнього сімейного бюджету, а також в заяві вказано що ОСОБА_4 не має заперечень проти укладеного договору дарування вище вказаного житлового будинку ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , посвідченого 24 січня 2006 року приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Скульським А. А. за реєстровим номером 14.

39. Згідно з довідкою ПАТ «Укрсоцбанк» від 02 листопада 2016 року

№10.-1-186/96-19582, що також підтверджується копією договору кредиту від 04 жовтня 2011 року, кредит у сумі 248 000,00 грн, що еквівалентно 31 106,14 дол. США, був наданий ОСОБА_3 04 жовтня 2011 року на споживчі цілі (будівництво басейну), під заставу трикімнатної квартири, за адресою: АДРЕСА_3 , власник: ОСОБА_10 .

40. Відповідно до витягів з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 02 березня 2013 року №907348, №906697 за ОСОБА_3 28 лютого 2013 року зареєстроване право власності на спірний будинок та право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,07626 га, за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :01:001:0350.

41. 22 грудня 2012 року ОСОБА_3 видано державний акт серії

ЯК № 104719 на право власності на земельну ділянку, площею 0,07626 га, за адресою: АДРЕСА_1 , для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

42. Згідно з розпискою від 23 травня 2013 року ОСОБА_2 зобов`язався виплатити ОСОБА_4 грошову компенсацію в сумі сто тисяч доларів США за 1/2 частину сумісно нажитого у період шлюбу майна - житлового будинку АДРЕСА_1 . Виплата компенсації відбудеться після отримання кредиту в банку. У випадку неотримання кредиту і невиплати компенсації, сумісно нажите майно (будинок) підлягає поділу згідно з законодавством України.

43. Згідно з розпискою від 12 березня 2003 року ОСОБА_11 отримала у борг від ОСОБА_12 20 000,00 дол. США на купівлю житла у присутності свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , строк повернення боргу 31 грудня 2004 року. Остаточний розрахунок суми боргу здійснено 21 грудня

2004 року.

44. З копії трудової книжки серії НОМЕР_1 , виданої на ім`я

ОСОБА_4 , вбачається, що остання у період з вересня 1980 року по серпень 2013 року працювала на різних посадах.

45. Згідно з копіями виписок за 2013 рік з медичної картки ОСОБА_4 , остання у період з жовтня по грудень 2013 року проходила лікування в Херсонській обласні клінічній лікарні.

46. Відповідно до копії довідки про причину смерті, виданої 25 грудня 2020 року Центром первинної екстреної допомоги №1 Солом`янського району м. Києва, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , причина смерті: ракова інтоксикація, метастази в печінку.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

47. Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга до задоволення не підлягає.

48. Згідно з положеннями пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

49. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

50. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

51. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

52. З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та з огляду на положення частини першої статті 400 ЦПК України справа переглядається в касаційному порядку лише в частині вирішення первісного позову ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , зокрема в частині застосування наслідків спливу позовної давності до заявлених позовних вимог.

53. Статтею 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України.

54. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

55. Згідно зі статтями 22, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинний на час набуття прав на спірну квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядав за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

56. Статтею 22 КпШС України було закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 755/12930/17).

57. Суд апеляційної інстанції вважав, що у справі, яка переглядається сторонами не спростовано презумпцію спільної права власності подружжя на майно, придбане у період шлюбу.

58. Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

59. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

60. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

61. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

62. У постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 65 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

63. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

64. Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

65. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19).

66. Встановивши, що спірний житловий будинок належав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, однак був відчуженим ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , про визнання недійсним договору дарування такого нерухомого майна.

67. Висновки суду апеляційної інстанцій в цій частині в касаційному порядку не оспорюються.

68. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

69. Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

70. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

71. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

72. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача.

73. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

74. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

75. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17.

76. Мета позовної давності полягає в забезпеченні правової визначеності та стабільності правовідносин, захисті прав та інтересів відповідачів у судовому порядку протягом певних часових меж. Після спливу значного часу може бути складно або навіть неможливо зібрати докази, встановити обставини справи. Позовна давність захищає відповідача від таких ризиків. Позовна давність спонукає позивача вчасно звертатися до суду за захистом своїх прав та інтересів, запобігає зловживанню правом. У певних випадках, якщо позивач не звертається до суду протягом тривалого часу, це може свідчити про відсутність серйозного інтересу у захисті права.

77. Встановивши, що відчуження ОСОБА_2 спірного нерухомого майна відбулося 24 січня 2006 року, а у червні 2012 року позивачці направлявся лист з пропозицією надати підтвердження відсутності претензій на спірний житловий будинок, у тому числі щодо укладеного договору дарування від 24 січня 2006 року, а ОСОБА_4 фактично акцептувала таку пропозицію та надала нотаріально посвідчену заяву, у якій повідомила, що не має заперечень щодо такого договору, та до листопада 2015 року не оскаржувала факт відчуження належного їй майна, суд апеляційної інстанції дійшов загалом обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову у зв'язку з пропуском позивачкою позовної давності.

78. Посилання касаційної скарги на відсутність належним чином поданої заяви відповідачки про застосування наслідків спливу позовної давності є безпідставними та спростовуються матеріалами справи (заперечення ОСОБА_3 на позов від 15 травня 2017 року, заява ОСОБА_3 про застосування позовної давності від 26 квітня 2021 року).

79. Доводи касаційної скарги щодо відсутності належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження отримання ОСОБА_4 листа

від 24 червня 2012 року, у якому ОСОБА_3 просила її надати нотаріально посвідчену заяву про відсутність претензій щодо укладення договору дарування спірного житлового будинку від 24 січня 2006 року, колегія суддів відхиляє.

80. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

81. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

82. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

83. Суд апеляційної інстанції надав обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, врахував поведінку сторін спору, зокрема акцептування ОСОБА_4 пропозиції відповідачки надати нотаріально посвідчену заяву про відсутність претензій щодо укладеного договору дарування та права на домоволодіння, визнання позивачкою таких обставин, та з урахуванням принципу балансу вірогідностей дійшов загалом обґрунтованого висновку про наявність підстав для висновку про обізнаність ОСОБА_4 про відчуження спірного нерухомого майна ще з червня 2012 року.

84. Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують.

85. Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

86. Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин та наданої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду України та Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі.

87. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

88. З урахуванням доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Булай В. С., які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Булай Владислав Сергійович, залишити без задоволення.

2. Постанову Херсонського апеляційного суду від 12 лютого 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович