ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/66/25 Справа № 216/5581/14-ц Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А.

сторони

позивач - ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Пантелєєва Олексія Васильовича на рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2023 року, ухваленого суддею Кузнецовим Р.О. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області, (відомості про дату складення повного судового рішення відсутні),

ВСТАНОВИВ

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 із залученням до участі у справі третьої особи - Державної міграційної служби України про виселення, в якому просила виселити ОСОБА_4 та членів його сім`ї з житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 .

На підставі ухвали суду від 01.08.2014 провадження у вищезазначеній цивільній справі - зупинено до розгляду по суті цивільной справи №216/5506/14-ц за позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_4 до Дніпропетровської філії приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», Центрально-Міського ВДВС Криворізького міського управління юстиції, ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство «Терра Банк», ОСОБА_5 , про визнання недійсними прилюдних торгів та свідоцтва про право власності, скасування акту про реалізацію предмету іпотеки, застосування реституції.

На підставі ухвали суду від 25.05.2022 змінено прізвище позивача ОСОБА_3 , із ОСОБА_6 на ОСОБА_7 , поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа: Державна міграційна служба України Головне управління в Дніпропетровській області про виселення та призначено підготовче судове засідання у справі.

14 березня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 25 квітня 2014 року позивачем з прилюдних торгів було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , який раніше належав ОСОБА_4 .

На підставі акту про реалізацію предмета іпотеки, позивачу було видано Свідоцтво на право власності на даний житловий будинок. Також позивачем було зареєстровано право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 10.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, проте, у даному житловому приміщенні, зареєстрована та залишилась проживати його дружина ОСОБА_2 , яка до теперішнього часу не збирається виселятись зі спірного житлового приміщення у добровільному порядку.

Проживання відповідача у спірному житловому будинку створює для позивача обґрунтовані перешкоди, а також позбавляє права вільного розпорядження своєю власністю, що передбачено у ст.41 Конституції України.

Оскільки, відповідач без відповідних правових підстав проживає у житловому будинку позивача, остання просить усунити їй перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком та виселити її.

Одночасно з цим, представник відповідача, адвокат Пантелєєв О.В., звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , Центрально-Міського відділу у місті Кривому Розі Державної міграційної служби про визнання особи такою, що має право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що за заявою ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 була знята з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_1 з 02 лютого 2023 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 03.02.2023. За таких обставин вбачається, що ОСОБА_1 , достовірно знаючи про те, що на розгляді в суді перебуває справа за її позовом про виселення ОСОБА_2 зі спірного будинку, в теперішній час про визнання її такою, що втратила право користування спірним житловим будинком, фактично замінила собою суд, не чекаючи рішення суду подала до відділу міграційної служби заяву про зняття особи з реєстраційного обліку, що є протиправним.

Як на підставу задоволення позовних вимог первісний позивач посилається на те, що нею на прилюдних торгах було придбано будинок за адресою АДРЕСА_1 , вона є власником даного будинку, тому просить виселити відповідача з даного будинку, не надаючи відповідачу за первісним позовом в користування іншого житлового приміщення. Дані прилюдні торги були вчинені на підставі заочного рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 05.06.2012, яким було звернено стягнення на цей будинок в рахунок погашення заборгованості третьої, сторонньої особи ОСОБА_5 перед іншою третьою, сторонньою особою - ПАТ «Терра Банк» в сумі 75363 грн.

В подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.11.2014р. дане заочне рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції було скасовано, отже взагалі зникла підстава для проведення прилюдних торгів. Спірний будинок є єдиним житлом відповідача. Даний будинок не придбавався за рахунок кредитних коштів, а ОСОБА_4 надав його в іпотеку з метою забезпечення виконання ОСОБА_5 зобов`язань за кредитним договором. Позивачем не надано в користування відповідачу іншого житлового приміщення. Позивач за первісним позовом, як новий власник, що придбав спірне житло на неправомірних підставах, що оскаржується ОСОБА_2 в окремому порядку (справа №216/5506/14-ц перебуває на розгляді Верховного суду), не може користуватися його тимчасовою окупованою власністю, оскільки попередні власники, а саме, відповідач за первісним позовом по справі, яка протиправно втратила право власності на житло, відмовляється виселятися з нього. Враховуючи наведене просив визнати ОСОБА_2 такою, що має право користуватися спірним житловим приміщенням.

Рішенням Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2023 року позову заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення задоволено частково.

Усунуто ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перешкоди у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком відмовлено.

У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Центрально-Міського відділу у місті Кривому Розі Державної міграційної служби про визнання особи такою, що має право користування житловим приміщенням відмовлено.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Пантелєєв О.В., будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність судового рішення, ухваленого з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 , визнати її такою, що має право користуватися спірним житловим будинком та стягнути на її користь судові витрати по справі. В частині відмовлених позовних вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, рішення суду залишити без змін.

При цьому, скаржник зазначає, що судом першої інстанції не визначено порядку розгляду справи та допущено до участі в якості представника особу, яка не мала повноважень представника. Вказує, що відповідач за зустрічним позовом привласнила функції суду та позбавила ОСОБА_2 житла, щодо якого ведеться судовий спір, що є протиправним.

Наголошує на тому, що спірний будинок є єдиним житлом відповідача ОСОБА_2 , будинок не придбавався за рахунок кредитних коштів, а відповідач ОСОБА_4 надав його в іпотеку з метою забезпечення виконання ОСОБА_5 його, а не ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором. Вказує, що позивачем не надано відповідачу в користування іншого житлового приміщення.

Представник відповідача наголошує на тому, що суд першої інстанції не застосував положення постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2028 року у справі №753/12729/15-ц (провадження №14-317 цс 18).

Під час розгляду справи просить виконати вимоги ч.2 ст.109 ЖК УРСР, яка містить заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. Вказує, що новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Наголошує на тому, що на теперішній час відсутнє рішення суду про звернення стягнення на спірний будинок.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

24 червня 2025 року через підсистему «Електронний суд» від адвоката Пантелєєва О.В. надійшла заява, де зазначено, що у нього відсутні повноваження на представництво інтересів ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, зв`язку із ОСОБА_2 він не має, остання за колишньою адресою проживання ( АДРЕСА_2 ) не проживає, відповідач не повідомлена про дату та час судового розгляду справи. Також звертає увагу на те, що після подачі зустрічного позову, розгляд справи перейшов із спрощеного провадження на загальне позовне провадження, в якому сторін можуть представляти виключно адвокати, яким Патрашкова О.Ю. не є.

Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виклик ОСОБА_2 в судове засідання суду апеляційної інстанції повернувся без вручення адресату, з відміткою поштового відділення :»адресат відсутній за вказаної адресою», що у відповідності з положеннями ст.128 ЦПК України є належним повідомленням.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника відповідача ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва, серія та номер: 368, виданого 25.04.2014 приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Сніжком Д.В. є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва (а.с. 11).

Право власності на зазначене домоволодіння зареєстроване позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом від 25.05.2014 (а.с. 10).

У свідоцтві від 25.04.2014, зокрема зазначено, що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 було придбано позивачем за 66 000,00 грн. та раніше належало ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою криворізькою державною нотаріальною конторою за реєстровим №1-866, зареєстрованого у Криворізькому БТІ 22.03.2005.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 04.09.2017.

Проте, у спірному домоволодінні залишилась проживати та була зареєстрована дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , відповідач по справі.

З витягу з реєстру територіальної громади №2023/000891945 від 03.02.2023, вбачається, що відповідач ОСОБА_2 з 02.02.2023 знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 145).

Частково задовольняючи первісні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з встановлених обставин справи та положень Закону, зокрема ст.391 ЦК України та дійшов висновку, що проживання у спірному житлову приміщенні відповідача ОСОБА_2 за відсутності для того передбачених законом підстав, позбавляє позивача ОСОБА_1 права вільного користування та розпорядження своїм майном. Так як відповідач порушує права позивача, вимоги про усунення перешкод у користуванні спірним житловим будинком, шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 є законними та підлягають задоволенню. Поряд з цим, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком задоволенню не підлягають, оскільки під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 була знята з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що єдиним власником спірного житла (домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ) є позивач ОСОБА_1 , тому дії останньої із зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстраційного обліку не є протиправними та цілком відповідають закону.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновками суду першої інстанції та не може погодитись з доводами представника відповідача адвоката Пантелєєва О.В., викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Так, згідно з положеннями статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до норм статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

У спірних правовідносинах права позивача, як власника житлового будинку, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Згідно з частиною 4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі №595/1271/16-ц висловлено правову позицію щодо застосування положень ст.391 ЦК України, зокрема, право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, і з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Факт реєстрації відповідача в будинку за умови відсутності для того передбачених законом підстав є сам по собі достатнім доказом того, що такі перешкоди чиняться, оскільки унеможливлює користування та розпорядження власником належним йому майном на власний розсуд.

Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі відповідач ОСОБА_2 не є членом сім`ї власника спірного житла ОСОБА_1 , відповідач була дружиною попереднього власника будинку ОСОБА_4 , який помер у вересні 2017 року.

05.01.2023 набрала чинності Постанова Кабінету Міністрів України №265 від 07.02.2022 «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад», якою було затверджено Порядок декларування та реєстрації місця проживання. Як зазначено у п. 50 указаного Порядку зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, зокрема, заяви власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за формою згідно з додатком 6.

Оскільки позивач ОСОБА_1 єдиним власником спірного житла (домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 ), тому дії останньої із зняття відповідача ОСОБА_2 з реєстраційного обліку не є протиправними та цілком відповідають закону.

Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 придбала спірний житловий будинок у зв`язку із зверненням стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення, шляхом продажу з прилюдних торгів, тому відповідач ОСОБА_2 не має права на інше житлове приміщення у разі виселення та повинна добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання такої вимоги (ч.2 ст.109 ЖК України).

Разом з цим, у даному випадку доречно звернутись до висновку, щодо застосування відповідних норм права, викладеного в постанові Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №182/7347/18 (провадження №61-19252св19), в якій Верховний Суд, розглядаючи справу за позовом особи до інших осіб про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення зазначив: «з огляду на підстави заявленого позову, застосуванню підлягають положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, оскільки застосування до регулювання житлових відносин положень ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України (правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження №14-64цс20)».

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що порушенні права позивача ОСОБА_1 підлягають судовому захисту із застосуванням до спірних правовідносин положень ст.391 ЦК України та положень ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, шляхом виселення відповідача ОСОБА_2 зі спірного житлового приміщення, колегія суддів вважає правильним і повністю з ним погоджується.

При цьому, суд першої інстанції дійшов до переконання, що наявність у провадженні Верховного суду цивільної справи №216/5506/14-ц за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської філії приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство «Юстиція», Центрально-Міського ВДВС Криворізького міського управління юстиції, ОСОБА_3 , треті особи без самостійних вимог: Публічне акціонерне товариство «Терра Банк», ОСОБА_5 про визнання недійсними прилюдних торгів та свідоцтва про право власності, скасування акту про реалізацію предмету іпотеки, застосування реституції, не є підставою для надання права ОСОБА_2 користуватися спірним житловим приміщенням, а також не позбавляє можливості виселити її з такого приміщення.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 лютого 2024 року було зупинено апеляційне провадження у справі, що переглядається до закінчення розгляду Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду справи №216/5506/14-ц, за позовом ОСОБА_4 , правонаступником якого є ОСОБА_2 до Дніпропетровської філії приватного підприємства «Спеціалізоване підприємство Юстиція» Центрально-Міського ВДВС Криворізького міського управління юстиції, ОСОБА_3 , траті особи без самостійних вимог: Публічне акціонерне товариства «Терра Банк», ОСОБА_5 , про визнання недійсними прилюдних торгів та свідоцтва про право власності, скасування акту про реалізацію предмету іпотеки, застосування реституції.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 28 квітня 205 року у зв`язку з розглядом Верховним Судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду справи №216/5506/14-ц, провадження у даній справі було поновлено та призначено справу до апеляційного розгляду.

Відповідно до Постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 травня 2022 року, якими позов ОСОБА_2 про визнання недійсними прилюдних торгів та свідоцтва про право власності скасування акта про реалізацію предмета іпотеки, застосування реституції залишено без задоволення, залишено без змін.

Таким чином, колегія суддів вважає, що, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі, які по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду та переоцінкою доказів, які були оцінені судом та яким надана відповідна правова оцінка.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні підстави.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, немає. Понесені відповідачем витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги залишаються за ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.367,368,374,375,381,382 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Пантелєєва Олексія Васильовича залишити без задоволення.

Рішення Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 30 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: