Провадження № 22-ц/812/1066/25

П О С Т А Н О В А

іменем України

30 червня 2025 року м. Миколаїв

справа № 477/1/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області, ухвалене 02 квітня 2025 року під головуванням судді Семенової Л.М. в приміщенні цього ж суду, дата складення повного тексту судового рішення не зазначена, у цивільній справі

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У грудні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначав, що 13 квітня 2021 року між первісним кредитором ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП», правонаступником якого за договором факторингу є ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №27681 про надання фінансового кредиту, підписаний ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором, надісланим на номер мобільного телефону відповідача в порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію». Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.

Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 Кредитного договору, Товариство надає Клієнту фінансовий кредит в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором на наступних умовах: Сума виданого кредиту: 1500,00 гривень, дата надання кредиту: 13 квітня 2021 року, строк кредиту: 30 днів, валюта кредиту: UAH, стандартна процентна ставка - 2,5 % в день або 912, 5 % річних.

17 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №02-17/02/2022, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 17 лютого 2022 року до договору факторингу №02-17/02/2022, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .

Згідно з випискою з особового рахунку за кредитним договором, станом на 25 червня 2024 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 9375 грн, яка складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту в розмірі 1500,00 грн; прострочена заборгованість за процентами в розмірі 7875,00 грн.

Посилаючись на те, що відповідач умови договору не виконав, коштів згідно графіку розрахунків не повернув, внаслідок чого ТОВ "ФК «КЕШ ТУ ГОУ" просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 27681 від 13 квітня 2021 року в розмірі 9375 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 02 квітня 2025 року позов задоволений повністю. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» заборгованість за кредитним договором № 27681 від 13 квітня 2021 року в сумі 9375 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом 1500 грн, прострочена заборгованість за нарахованими процентами 7875 грн. Крім того, суд розподілив судові витрати, а саме, стягнув з ОСОБА_1 на користь позивача 2422,40 грн судового збору та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розрахунок заборгованості відповідає умовам кредитного договору. Судом встановлений факт укладення між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 кредитного договору, встановлений факт отримання відповідачем коштів за договором кредиту та факт їх неповернення відповідачем у відповідності до умов вказаних у договорі та у строки визначені сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав щодо стягнення суми заборгованості за кредитом. Розрахунок суми заборгованості відповідає умовам кредитного договору, докази зворотного суду не надані.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Апелянт зазначав, що в оскаржуваному рішенні суд жодним чином не взяв до уваги та не надав обґрунтувань щодо заявлених відповідачем заперечень з питання недоведеності обставини переведення на позивача права стягнення заборгованості за кредитним договором №27681 від 13 квітня 2021 року.

Апелянт вважає, що витяг з Реєстру боржників до договору факторингу №02-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року, не є належним доказом наявності заборгованості, оскільки складений ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ», без підписів первісного кредитора ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП», є одностороннім та не містить будь-яких посилань на первинні документи, які б підтверджували розмір заборгованості, яку відступає первісний кредитор за кредитним договором. Фактично доданий витяг є документом, що надрукований позивачем та підписаний його керівником, що не є ідентичним копії оригінального документа. До того ж, реєстр кредитних договорів до договору факторингу №02-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року, складання якого було передбачено договором факторингу, до матеріалів позовної заяви не надано. А з наданого витягу не вбачається станом на який час виникла заборгованість, у які періоди здійснювалась оплата, нараховувались відсотки та у якому розмірі, а отже встановити чи відповідають здійснені нарахування умовам укладеного з відповідачем договору встановити неможливо.

На думку апелянта, за таких умов, факт відступлення прав вимоги саме за договором № 27681 від 13 квітня 2021 року на користь позивача матеріалами позовної заяви не доведений.

Апелянт вказує також, що судом не взято до уваги, що інші положення договору містять інші умови. Так, пунктом 1.2. Договору визначено, що кредит надається строком на 30 днів, тобто до 12 травня 2021 року. У додатку №1 до договору №27681 від 13 квітня 2021 року («Графік розрахунків та орієнтовна сукупна вартість кредиту») конкретизується, що за час дії Договору, Клієнт зобов`язується сплатити 1125 гривень процентів (строк нарахування з 14.04.2021 року по 12.05.2021 року за фіксованою щоденною ставкою 2,5%).

Зазначає, що в порушення положень Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року за №1734-VIII, позивачем до матеріалів позовної заяви не надано доказів отримання позичальником паспорту споживчого кредиту із зазначенням орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача за весь строк користування кредитом.

За таких обставин, на думку апелянта, вбачається, що Клієнт на момент отримання кредитних коштів мав намір укласти договір кредитування строком саме на 30 днів та весь строк дії договору не висловлював побажання продовжити строк надання кредиту.

На думку апелянта, пункт 2.3. Договору у даному випадку, не може застосовуватись, оскільки Клієнтом не подавалась заявка на продовження строку дії Договору та жодні додаткові угоди між сторонами про продовження терміну кредитування також не укладались, новий графік платежів на адресу позичальника також не надсилався. Для випадків прострочення терміну сплати суми заборгованості та процентів за Договором, було передбачено відповідальність згідно з пунктом 4.3. Договору. Цим пунктом було чітко зазначено, що у разі, якщо Клієнт не повернув кредит у строк, зазначений у пункті 1.2. Договору або в додатках до цього Договору, Клієнт зобов`язаний виплатити Товариству пеню у розмірі 5% від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання умов цього договору, починаючи з першого дня прострочення.

Зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до статті 1048 ЦК України. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже такі очікування не можуть вважатись легітимними.

А тому ОСОБА_1 вважає, що розмір процентів, що можуть нараховуватись за договором №27681 від 13 квітня 2021 року обмежується строком кредитування, що визначений договором та графіком платежів до нього (додаток №1) та дорівнює 1125 грн, а отже судом першої інстанції у цій частині зроблений неправомірний розрахунок.

Узагальненні доводи інших учасників справи

На вказану апеляційну скаргу від ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» надійшов відзив.

У відзиві представник позивача зазначав, що позивач надав суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт переходу права грошової вимоги від ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» до ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» відносно ОСОБА_1 , а твердження Відповідача щодо не доведення Позивачем факту переходу права грошової вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Зважаючи на те, що за вищезазначеним Договором про відступлення права вимоги до ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» перейшло право грошової вимоги щодо великої кількості кредитних договорів, інформація по яких не має відношення до розгляду цієї цивільної справи у суді, додали належним чином засвідчену копію витягу з Реєстру з боржників до Договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року (перша сторінка, сторінка із інформацією по заборгованості відповідача та остання сторінка із підписами Директора ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», що закріплені відбитками печаток цих підприємств) із ретушованою конфіденційною інформацією інших боржників та інформацією, що становить комерційну таємницю сторін договору. На підставі Договору факторингу, позивач одержав від ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» право вимоги по заборгованості відповідача, що підтверджується Договором факторингу та додатками до нього, зокрема Реєстру з боржників до Договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року. У зв`язку з цим, позивач вважає, що доводи Відповідача стосовно переходу права вимоги за Кредитним договором від ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» до ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ», є безпідставними та необґрунтованими.

Сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Щодо тверджень відповідача про безпідставність нарахування відсотків поза межами строку дії кредитного договору, представник позивача зазначав, що постановою Верховного Суду від 05 квітня 2023 у справі № 910/4518/16, зокрема, зазначено, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з ч.2 ст.625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника («за користування кредитом»). Також вказують на те, що відповідно до умов укладеного Договору, нарахування відсотків здійснювалось саме за кожен день користування кредитом, тобто умовами Договору не передбачена відповідальність за неналежне виконання зобов`язання позичальником згідно з статтею 625 ЦК України. Позичальник погодився на умови визначені Договором щодо його пролонгації та нарахування відсотків у випадку прострочення повернення кредиту, тому твердження Відповідача про незаконність нарахування процентів є необґрунтованим.

Посилаючись на те, що судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права, а справа розглянута з повним з`ясуванням фактичних обставин справи, просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

2.Мотивувальна частина

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України та враховуючи, що рішення суду постановлене у справі з ціною позову, яка є меншою ніж 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, апеляційна скарга розглядається без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, оскільки рішення у цій справі ухвалене за відсутності учасників справи, повне судове рішення складене 30 червня 2025 року, датою ухвалення рішення є 30 червня 2025 року.

Переглянувши справу за правилами частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами, та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла такого.

Позиція апеляційного суду

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем він вважається укладеним в письмовій формі.

З огляду на зазначені норми права Верховний Суд в своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

За статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі:

1) у паперовому вигляді;

2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг";

3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги;

4) в порядку, передбаченому Законом України "Про електронну комерцію".

Закон України від 03 вересня 2015 року № 675-VIII «Про електронну комерцію» (далі Закон № 675-VIII) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 цього Закону зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону № 675-VIII електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону № 675-VIII).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону № 675-VIII).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону № 675-VIII відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами частиною 8 статті 11 Закону № 675-VIII у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону № 675-VIII моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом встановлено, що 13 квітня 2021 року між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №27681 про надання фінансового кредиту, підписаний ОСОБА_1 з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися.

Відповідно до підпункту 1.1 пункту 1 договору про надання фінансового кредиту № 27681, Товариство надало клієнту фінансовий кредит у розмірі 1500 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором, строком на 30 днів до 12 травня 2021 року, але, в будь-якому випадку, договір діє до повного його виконання сторонами. За користування кредитом клієнт сплачує товариству 912,5 % річних від суми кредиту в розрахунку 2,5 % на добу. Тип процентної ставки фіксована.

Відповідно до умов договору про надання фінансового кредиту №27681 та Додатку №1 до цього договору кредиту, зазначені паспортні дані, номер облікової картки платника податків та місце реєстрації позичальника ОСОБА_1 , які він повідомив кредитодавцю з метою отримання кредитних коштів у сумі 1500 грн та підписав графік розрахунків та інформацію про сукупну вартість кредиту, суму комісії за користування системою, відсотки - фіксована процентна ставка яких склала 2,5%, суму пені у разі прострочення 5%.

Із зазначеного вбачається, що позичальник належним чином був ознайомлений із сукупною вартістю кредиту та його складовими, на що погодився, засвідчивши своїм одноразовим цифровим підписом.

Обставини укладення вказаного договору про надання фінансового кредиту №27681відповідач в апеляційній скарзі не заперечує.

17 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №02-17/02/2022, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 17 лютого 2022 року до договору факторингу №02-17/02/2022, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .

Згідно з випискою з особового рахунку за кредитним договором №27681, станом на 25 червня 2024 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 9375 грн, з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту в розмірі 1500 грн; прострочена заборгованість за процентами в розмірі 7875,00 грн.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення заборгованості по вказаному кредитному договору ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» посилалось на те, що набуло право вимоги до відповідача на підставі договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року з ТОВ «Фінансова компанія «Авіра Груп» за умовами якого, ТОВ «Фінансова компанія «Авіра Груп» відступило позивачу право вимоги від відповідача коштів за вищезазначеним кредитним договором.

На підтвердження своїх позовних вимог ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» надало копії договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року, копію договору про надання фінансового кредиту № 27681 від 13 квітня 2021 року з додатком № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 27681 від 13 квітня 2021 року, виписку з особового рахунка за договором № 27681, витяг з реєстру боржників до договору факторингу, довідку про ідентифікацію. А також до відзиву на апеляційну скаргу позивачем наданий повний реєстр боржників до договору факторингу № 02-17/02/2022, який є додатком № 1 до вказаного договору.

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Згідно зі статтею 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Обов`язковою умовою договору факторингу є оплата, яку має здійснити первісний кредитор (клієнт) новому кредитору (фактору) за надання в його розпорядження коштів під відступлення права вимоги; при цьому таку плату здійснює саме клієнт (первісний кредитор), а не навпаки.

Договір факторингу передбачає обов`язковість платності за відступлення права грошової вимоги та має мету отримання додаткового доходу.

Відповідно до статті 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Згідно зі статтею 1080 ЦК України презюмується дійсність договору факторингу незалежно від наявності домовленості між клієнтом та боржником про заборону відступлення права грошової вимоги або його обмеження.

Із матеріалів справи видно, що 17 лютого 2022 року між ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» та ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» укладено договір факторингу №02-17/02/2022, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «АВІРА ГРУП» відступило ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» за плату належні йому права вимоги до боржників, вказаних в реєстрі боржників. Відповідно до реєстру боржників від 17 лютого 2022 року до договору факторингу №02-17/02/2022, ТОВ «ФК КЕШ ТУ ГОУ» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 .

Це підтверджується договором факторингу № 02-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року, договором про надання фінансового кредиту № 27681 від 13 квітня 2021 року з додатком № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 27681 від 13 квітня 2021 року; випискою з особового рахунку за договором № 27681; витягом з реєстру боржників до договору факторингу; платіжними дорученнями № 3669 від 21 лютого 2022 року та № 3877 від 12 жовтня 2022 року; довідкою про ідентифікацію.

Відповідно до умов договору факторингу сторони погодили форму Реєстру боржників з переліком їх особистих даних і розмірів грошових зобов`язань кожного з боржників із зазначенням суми заборгованості, а також інші дані про боржника у разі їх наявності у клієнта, разом з додатком у електронному вигляді бази даних. Форма Реєстру боржників наведена в додатку № 1 до цього договору, форма електронного Реєстру боржників в додатку № 1.1 до цього договору.

До позовної заяви позивач надав витяг з Реєстру боржників до договору факторингу, а до відзиву на апеляційну скаргу позивач надав до апеляційного суду розширений витяг з Реєстру боржників до договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17.02.2022 (додаток № 1 до договору).

Згідно з Реєстром боржників від 17 лютого 2022 року (додаток № 1 до договору факторингу № 02) ТОВ «Фінансова компанія «Авіра Груп» відступило ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» право вимоги по спірному кредитному договору.

Також в матеріалах справи наявні платіжні доручення №3669 від 21 лютого 2022 року та № 3877 від 12 жовтня 2022 року, з яких вбачається, що за вказаним договором факторингу був проведений розрахунок за відступлення права грошової вимоги у повному обсязі.

В постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 521/1573/14-ц зазначено, що документами, які засвідчують права (вимоги), що передаються новому кредиторові, можуть бути договір або інші документи, які підтверджують факт виникнення та існування зобов`язальних правовідносин між первісним кредитором та боржником, платіжні й інші фінансові документи.

Враховуючи викладене та оцінюючи зазначені вище докази, а саме, копії договору факторингу № 02-17/02/2022 від 17 лютого 2022 року, договору про надання фінансового кредиту № 27681 від 13 квітня 2021 року з додатком № 1 до договору про надання фінансового кредиту № 27681 від 13 квітня 2021 року; виписки з особового рахунку за договором № 27681; Реєстру боржників до договору факторингу; платіжних доручень № 3669 від 21 лютого 2022 року та № 3877 від 12 жовтня 2022 року; довідки про ідентифікацію, колегія суддів вважає, що докази по справі у їх сукупності є достатніми для встановлення факту набуття позивачем права вимоги до відповідача за спірним кредитним договором.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не надано доказів факту передачі права вимоги до ТОВ «ФК «КЕШ ТУ ГОУ» саме за кредитним договором № 27681, укладеним з ОСОБА_1 , не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються матеріалами справи та встановленими вище обставинами в цій справі.

До того ж, до відзиву на апеляційну скаргу позивач надав Реєстр боржників до спірного Договору факторингу від 17 лютого 2022 року, підписаний сторонами цього договору.

Враховуючи, що в суді першої інстанції досліджувався витяг з цього Реєстру боржників, позивач надав вказаний Реєстр на обґрунтування заперечень на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що цей Реєстр не є новим доказом в розумінні частини 3 статті 367 ЦПК України.

За такого, доводи апелянта про те, що позивачем не доведений факт відступлення прав вимоги за кредитним договором № 27681 від 13 квітня 2021 року, є необґрунтованими.

Щодо періоду нарахування та розміру заборгованості по кредиту.

Не погоджуючись з нарахованою заборгованістю за відсотками, апелянт зазначав, що розмір відсотків, нарахованих за спірним кредитним договором, обмежується строком кредитування та графіком платежів до нього, та становить 1125 грн.

Колегія суддів не може погодися з цими твердженнями, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (статті 530, 631 ЦК України).

У справі, яка переглядається, сторони домовились, що строк дії договору про надання фінансового кредиту № 27681 від 13 квітня 2021 року становить 30 днів. Підпунктом 2.3 пункту 2 вказаного договору визначено, що обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів за цим Договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому, проценти за користування кредитом нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого дня надання кредиту Клієнту- (перерахування грошових коштів на банківський рахунок, вказаний Клієнтом) до дня повного погашення заборгованості за кредитом (зарахування грошових коштів на поточний рахунок Товариства) включно. Нарахування і сплата процентів проводиться на залишок заборгованості за кредитом. У випадку прострочення погашення кредиту проценти нараховуються і за період прострочення, але не більше 180 календарних днів поспіль з моменту виникнення такої прострочки.

Отже період нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку кредитування, тобто 30 + 180 днів з моменту виникнення прострочення, відповідає умовам пункту 2 вказаного договору.

Позивачем надана виписка з особового рахунку ОСОБА_1 , в якій наявний розрахунок заборгованості, який узгоджується з умовами договору фінансового кредиту і є достатнім та допустимим доказом розміру заборгованості відповідача за цим договором.

Апеляційний суд погоджується з нарахованим позивачем загальним розміром заборгованості по тілу кредиту та процентам в сумі 9375 грн.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про нарахування позивачем процентів поза строками кредитування є необґрунтованими та такими, що суперечать умовам договору.

Згідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Отже суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач належним чином взяті на себе кредитні зобов`язання за кредитним договором не виконував, унаслідок чого станом на 25 червня 2024 року утворилася заборгованість за тілом кредиту та процентам, яка підлягає стягненню на користь позивача. Доказів належного виконання зобов`язань по сплаті кредиту відповідач суду не надав, не подав будь-яких доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що "принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс".

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача.

Суд першої інстанції правомірно врахував наведені позивачем розрахунки заборгованості та обґрунтовано дійшов висновку про те, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором належним чином не виконав, взяті кошти не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість, яка не спростована відповідачем, а тому стягнув з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором у розмірі 9375 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитом 1500 грн та прострочена заборгованість за процентами 7875 грн.

Отже, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а тому рішення суду підлягає залишенню без зміни відповідно до положень статті 375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 02 квітня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за правилами, передбаченими статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийІ.В. Лівінський
СуддіН.О. Тищук

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складене 30 червня 2025 року.