КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 2-2334/11 Головуючий у суді першої інстанції - Юзькова О.Л.
Номер провадження № 22-ц/824/9946/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києвавід 12 лютого 2025 року, постановлену під головуванням судді Юзькової О.Л., у місті Києві, у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», Кагарлицький районний відділ Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (як правонаступник Ржищівського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)) на бездіяльність державного виконавця,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавцята просив суд зняти арешт з всього рухомого та нерухомого майна, а також грошових коштів, що належать йому, який було накладено постановою державного виконавця - начальника Ржищівського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Журило Ольги Володимирівни у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Скарга мотивована тим, що в провадженні державного виконавця - начальника Ржищівського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Журило О.В. перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості в сумі 223616, 00 грн.

26 лютого 2019 року у вищевказаному виконавчому провадженні було винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження, згідно з якою було замінено стягувача з ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» на ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп».

28 квітня 2020 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 було винесено постанову про прийняття виконавчого провадження. Також 28 квітня 2020 року державним виконавцем Журило О.В. було винесено постанову про арешт коштів боржника, згідно з якою було накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належать боржнику.

В рамках виконавчого провадження було накладено арешт на все його рухоме та нерухоме майно як боржника. 28 квітня 2020 року державним виконавцем Журило О.В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. З даних автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що виконавче провадження № НОМЕР_1 наразі завершено. При цьому, питання про зняття арешту з його майна до цих пір вирішене не було.

На підставі викладеного ОСОБА_1 був вимушений звернутися до суду із даною скаргою та просив її задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києвавід 12 лютого 2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Знято арешт з всього рухомого та нерухомого майна та грошових коштів, що належать ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який було накладено постановою державного виконавця - начальника Ржищівського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Журило О.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» подало апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою в задоволенні скарги ОСОБА_1 - відмовити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що боржник мав доступ до Автоматизованої системи виконавчого провадження, або отримував копії постанов, винесених у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Вважає, що ОСОБА_1 було відомо про відкриття виконавчого провадження та вжиття заходів примусового виконання ще до звернення до суду із вказаною скаргою.

При цьому боржник не вживав жодних заходів для виконання рішення суду та не оскаржував дії, рішення державного виконавця в строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження» та ЦПК України.

В свою чергу, на його думку, суд першої інстанції не встановив, коли боржник дізнався або міг дізнатися про порушене накладенням арешту право.

Апелянт переконаний, що суд першої інстанції в порушення ч.2 ст. 451 ЦПК України, не взяв до уваги, що спосіб захисту, обраний боржником є неефективним. Боржник, у прохальній частині скарги оминув вимогу про визнання бездіяльності дій неправомірними та не ставив питання про зобов`язання державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби вчинити дії, пов`язані із зняттям арешту.

Наголошує, належним способом захисту у вказаній справі мають бути визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною і зобов`язання зняти арешт.

На думку сторони апелянта, оскаржувана ухвала постановлена за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Суд першої інстанції не встановивши наявність у боржника відкритих рахунків, які арештовані постановою від 28 квітня 2020 року, не встановивши факт винесення держаним виконавцем у виконавчому провадженні постанови про арешт рухомого та нерухомого майна боржника та наявності у останнього такого майна, скасував постанову про арешт коштів та постанову про арешт майна боржника, яку навіть не було долучено останнім та не могло бути досліджено у судовому засіданні.

Боржник не надає жодних доказів, на підтвердження того, що у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 державним виконавцем була винесена постанова про арешт майна боржника.

Отже, апелянт вважає, що суд першої інстанції, не встановивши наявності у боржника відкритих рахунків, які арештовані саме постановою від 28 квітня 2020 року та не досліджуючи постанову, якою було арештовано рухоме та нерухоме майно боржника, а також не встановивши наявність у останнього будь-якого майна, прийняв рішення про зняття арешту з рахунків та іншого майна ОСОБА_1 ..

Апелянт також наголошує, що відповідно до п.4 ч. 10-2 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» визначені цим Законом строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану.

Таким чином, строк пред`явлення виконавчого документу до виконання перервано з 24 лютого 2022 року. Тобто, строк пред`явлення вказаного виконавчого документа перервано через 1 рік і 10 місяців з дня його повернення стягувачу. Відтак, виконавчий документ, в розумінні Закону України «Про виконавче провадження», може бути пред`явлено стягувачем протягом одного року і двох місяців з дня припинення або скасування воєнного стану.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, не з`явився ( а.с. 112).

Представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції просив залишити без змін, оскільки доводи, на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при постановленні оскаржуваної ухвали. Вважає, що судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Кагарлицький районний відділ Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), будучи належним чином повідомленим, на розгляд справи не з`явились ( а.с. 113-114).

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що в провадженні державного виконавця - начальника Ржищівського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Журило О.В. перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості в сумі 223 616, 00 грн.

Як свідчать матеріали справи, вищезазначеним відділом державної виконавчої служби здійснювалось примусове виконання виконавчого листа № 2-2334/11, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 12 червня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованості у сумі 223616 грн (а.с. 13).

Як вбачається з наданих доказів, 28 квітня 2020 року в межах виконавчого провадження НОМЕР_2 державним виконавцем Журило О.В. було винесено постанову про арешт коштів боржника, згідно з якою було накладено арешт на грошові кошти боржника, що містяться на відкритих рахунках, а також рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення, на які заборонено законом, та належать боржнику (а.с. 14) .

Також, в рамках виконавчого провадження було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.

28 квітня 2020 року державним виконавцем Журило О.В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» .

З даних автоматизованої системи виконавчого провадження, наявних в матеріалах справи вбачається, що виконавче провадження № НОМЕР_1 наразі завершено.

Відповідно до листа Кагарлицького районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №23964 від 09 травня 2024 року матеріали вищезазначеного виконавчого провадження № НОМЕР_1 знищено за закінченням терміну зберігання.

Даних про те, що виконавчий лист №2-2334/11 від 12 червня 2012 року повторно подавався до органів державної виконавчої служби матеріали справи не містять.

Розглядаючи подану ОСОБА_1 скаргу на бездіяльність державного виконавця та, задовольняючи її, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що виконавчий документ повернутий стягувачу, повторно на примусове виконання не надходив, при цьому при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу накладені раніше арешти не знято, існування даних арештів до цього часу без наявності виконавчих проваджень порушують права заявника як власника майна, суд приходить до висновку, що скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч. ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19)).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Умови і порядок виконання судових рішень, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 30 січня 2012 року № 2-6292, пред`явлення його до виконання та накладення арешту на майно боржника були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

На час звернення ОСОБА_1 із заявою про зняття арешту з майна чинними є норми Закону України від 02 червня 2016 року «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII), який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року.

Виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункт 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII).

Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи-сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

У випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав (частини перша та друга статті 49 Закону № 606-XIV).

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частини перша та друга статті 50 Закону № 606-XIV).

Виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними (пункт 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII).

Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, крім випадків, коли виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди (частина п`ята статті 37 Закону № 1404-VIII).

У разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна (частини перша та друга статті 40 Закону № 1404-VIII).

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності» (частина четверта статті 59 Закону № 1404-VIII).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 333/395/22 (провадження № 61-9753св23) вказано, що:

«Арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. У разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є завершеним. Лише факт такого повернення, зокрема через відсутність у боржника майна, на яке можна звернути стягнення, не є підставою для зняття арешту з майна та коштів. Стягувач може повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. Тоді як за заявою боржника суд може визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, з підстав, передбачених частиною другою статті 432 ЦПК України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2024 року в справі № 462/6014/15 (провадження № 61-5391св24) зазначено, що:

«у пункті 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними;

Разом з тим, повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки відповідно до частини третьої цієї статті арешт з майна знімається у разі повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пунктів 1, 3, 11 частини першої цієї статті. При цьому, відповідно до частини п`ятої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17, провадження № 61-26969св18, зазначено, що «повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».

У постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 761/35971/15-ц, провадження № 61-23265св18, вказано, що «суди дійшли правильного висновку про те, що, здійснюючи дії під час виконання зазначеного рішення суду, державний виконавець дотримався вимог Закону України «Про виконавче провадження» при вчиненні виконавчих дій по відкритому виконавчому провадженню щодо особи, як солідарного боржника, тому відсутні підстави для задоволення скарги останньої. При цьому виконавчий лист повернуто стягувачу і державний виконавець позбавлений можливості вчиняти виконавчі дії при відсутності виконавчого провадження».

Отже, установивши, що виконавчий документ № 2-2334/11, виданий Шевченківським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Комерційний банк «Експобанк» заборгованості у розмірі 223 616, 00 грн повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», суд першої інстанції дійшов хибного висновку, оскільки немає правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 та зняття арешту з його майна. Повернення виконавчого листа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника.

Зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) зазначено, що «Формулюючи підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив про необхідність відступу від висновку, сформульованого у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 815/7269/15 (адміністративне провадження № К/9901/12587/18), щодо можливості зняття арешту з майна боржника у випадку повернення виконавчого документа стягувачу. У постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 815/7269/15 (адміністративне провадження № К/9901/12587/18) зазначено, що: «Наслідки завершення виконавчого провадження, зокрема, у разі повернення виконавчого документа стягувачу встановлені пунктом 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 2 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 року за № 489/20802, яким передбачено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав(ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо). З наведеної норми вбачається, що у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу державний виконавець повинен, зокрема, зазначити наслідки завершення відповідного виконавчого провадження, яким в даному випадку є зняття арешту з майна і коштів позивача, а тому твердження скаржника, що при поверненні виконавчого документа стягувачу арешти, накладені на майно боржника, не знімаються, є безпідставними». Велика Палата Верховного Суду не погоджується із цим висновком з огляду на таке. Аналіз пункту 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), свідчить про те, що в ньому відсутня вказівка на обов`язок державного виконавця щодо зняття арешту, оскільки в ньому зазначається про обов`язок останнього вказати на наслідки відповідної виконавчої дії (закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого провадження), якщо законом такі наслідки передбачені. Положеннями частин першої статті 50 Закону № 606-XIV передбачено два випадки, коли державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій); у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Оскільки частиною першої статті 50 Закону № 606-XIV не визначалось обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, то відсутні підстави стверджувати, що пункт 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за № 489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), передбачав такий наслідок. З огляду на висновки, сформульовані у цій постанові за результатами касаційного перегляду справи, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, зроблених у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 815/7269/15, процитовані у пункті 136 цієї постанови, сформулювавши висновок про те, що як частиною першої статті 50 Закону № 606-XIV, так і пунктом 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року і зареєстрована в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за №489/20802 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), не визначалось обов`язку державного виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року в справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) вказано, що «законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме: у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій); у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків. Повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника (за виключенням випадків, передбачених у частині третій статті 37 Закону № 1404-VIII)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року в справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) вказано, що «суди попередніх інстанцій при розгляді скарги не встановили конкретних обставин та підстав завершення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2/1522/11652/11, від яких залежить як задоволення заяви боржника про зняття арешту, так і визначення посадової особи, яка уповноваження зняти такий арешт. Разом із тим нормою пункту 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження. Отже, отримавши заяву про скасування арештів, накладених у межах знищеного виконавчого провадження, Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження (проваджень) та після цього прийняти рішення за результатами розгляду заяви. У свою чергу, місцевий суд, розглядаючи скаргу на відмову у задоволенні її заяви про скасування арештів, мав зобов`язати Перший Приморський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі надати матеріали відновленого виконавчого провадження, встановити підставу завершення цього виконавчого провадження та в залежності від цього прийняти рішення за скаргою».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

При зверненні зі скаргою на дії та бездіяльність органу примусового виконання ОСОБА_1 просив суд зняти арешт з всього рухомого та нерухомого майна, а також грошових коштів, що належать йому, який було накладено постановою державного виконавця - начальника Ржищівського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Журило О.В. у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Наголошував, що 28 квітня 2020 року державним виконавцем Журило О.В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. З даних автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що виконавче провадження № НОМЕР_1 наразі завершено. При цьому, питання про зняття арешту з його майна до цих пір вирішене не було.

Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги стягувача враховував, що виконавчий документ повернутий стягувачу, повторно на примусове виконання не надходив, при цьому при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу накладені раніше арешти не знято, існування даних арештів до цього часу без наявності виконавчих проваджень порушують права заявника як власника майна, суд приходить до висновку, що скарга є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Норми Закону України «Про виконавче провадження» як у попередній, так і в новій редакціях пов`язують зняття арешту із завершенням (закінченням) виконавчого провадження.

Суд апеляційної інстанції наголошує, оскільки державний виконавець на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII повернув виконавчий документ стягувачу, а не органу, який його видав, то виконавче провадження не є закінченим, тому для зняття арешту немає підстав, передбачених у статті 59 Закону № 1404-VIII на час винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу у 2020 році, а також на час розгляду судом скарги скаржника (близький за змістом див. у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 березня 2023 року у справі № 202/1182/22, від 15 лютого 2023 року у справі № 202/1183/22, від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 521/14329/20, в ухвалі від 14 вересня 2023 року у справі № 754/19209/21, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17).

Судом першої інстанції встановлено, що в провадженні державного виконавця - начальника Ржищівського міського відділу Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Журило О.В. перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» заборгованості в сумі 223 616, 00 грн (а.с. 13). Вищезазначеним відділом державної виконавчої служби здійснювалось примусове виконання виконавчого листа № 2-2334/11, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 12 червня 2021 року.

В межах виконавчого провадження НОМЕР_2 державним виконавцем Журило О.В. було винесено постанову про арешт коштів боржника (а.с. 14).

Також, із відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вбачається, що відділом державної виконавчої служби Ржищівського міського управління юстиції було накладено арешт на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 (а.с. 116,117).

28 квітня 2020 року державним виконавцем Журило О.В. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 11).

З даних автоматизованої системи виконавчого провадження, наявних в матеріалах справи вбачається, що виконавче провадження № НОМЕР_1 наразі завершено (а.с. 15-16).

Відповідно до листа Кагарлицького районного відділу ДВС Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) №23964 від 09 травня 2024 року матеріали вищезазначеного виконавчого провадження № НОМЕР_1 знищено за закінченням терміну зберігання.

Даних про те, що виконавчий лист №2-2334/11 від 12 червня 2012 року повторно подавався до органів державної виконавчої служби матеріали справи не містять.

Разом із тим колегія суддів враховує, що відповідно до положень п. 4 ч. 102 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про виконавче провадження» (№ 1404-VIII) визначено цим Законом, що строки перериваються та встановлюються з дня припинення або скасування воєнного стану. Таким чином строки пред`явлення виконавчого документа - виконавчого листа № 2-2334/11, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 12 червня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Експобанк» заборгованості у сумі 223616 грн на час звернення ОСОБА_1 до суду із вказаною скаргою та постановлення судом оскаржуваної ухвали не спливли.

Нормою пункту 16 розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень (в редакції від 01 листопада 2022 року) визначено, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення, знищено у зв`язку з закінченням строку його зберігання, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.

На підставі вказаного, отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арештів, накладених у межах знищеного виконавчого провадження, Кагарлицький районний відділ Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження, за результатами їх розгляду встановити конкретні підстави завершення цього провадження та після цього прийняти рішення за результатами розгляду заяв ОСОБА_1 ..

Судом першої інстанції при розгляді скарги ОСОБА_1 не було встановлено конкретних обставин та підстав завершення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 12 червня 2012 року № 2-2334/11, виданого Шевченківським районним судом міста Києва, від яких залежить як задоволення заяви боржника про зняття арешту, так і визначення посадової особи, яка уповноважена зняти такий арешт.

При цьому саме місцевий суд, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 мав зобов`язати Кагарлицький районний відділ Державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надати матеріали відновленого виконавчого провадження, встановити підставу завершення цього виконавчого провадження та в залежності від цього прийняти рішення за скаргою. Натомість, розглядаючи скаргу ОСОБА_1 , суд першої інстанції не дослідив матеріали відновленого виконавчого провадження та не встановив обстави і підстав його завершення, від чого залежить обґрунтованість чи необґрунтованість скарги.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про наявність підстав для зняття арештів та задоволення скарги ОСОБА_1 на дії та бездіяльність державного виконавця.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення без задоволення заяви ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києвавід 12 лютого 2025 року скасувати та постановити у вказаній справі нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв