КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 375/1505/24 Головуючий у суді першої інстанції - Смик М.М.
Номер провадження № 22-ц/824/9178/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 12 лютого 2025 року, ухвалене під головуванням судді Смик М.М., у селищі Рокитне, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - орган опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області, про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просила суд позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати.

Позов обґрунтовувала тим, що з 3 листопада 2007 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі, який рішенням Броварського районного суду Київської області від 22 квітня 2015 року розірвано. У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_2 народилися дочки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

24 грудня 2016 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 та змінила прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 ».

Позивач стверджує, що дочки проживають з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач протягом тривалого часу не цікавиться дітьми, не приймає участі у їх вихованні, не піклується про їх здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, матеріальної допомоги не надає, що, на її думку, свідчить про самоусунення від виконання батьківських обов`язків.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2017 року стягнено з ОСОБА_3 на її користь аліменти на дочок у твердій грошовій у розмірі 750 грн, щомісячно на кожну дитину, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20 січня 2017 року, і до досягнення дітьми повноліття. Аліменти на утримання дочок відповідач сплачує періодично.

На підставі викладеного позивач просила вирішити вказаний спір у судовому порядку та задовольнити поданий нею позов.

Рішенням Рокитнянського районного суд Київської області від 12 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що висновки суду не відповідають доказам, що містяться у матеріалах справи, з огляду на наступне.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав вбачається, що 12 листопада 2024 року спеціалістами Служби у справах дітей було проведено бесіду з відповідачем, за результатами якої встановлено, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими правами та обов`язками, не знає коли востаннє бачив дітей. Така поведінка відповідача по відношенню до його дітей явно не відповідає нормам моралі, не може свідчити про нормальне та правильне виховання, яке ОСОБА_6 та ОСОБА_7 мали б наслідувати в майбутньому при побудові свого власного, дорослого життя. Таким чином, сторона позивача наголошує, що відповідач повністю самоусунувся від їх виховання.

Посилання суду першої інстанції на те, що відповідач проживає в іншій країні нічим не підтверджено.

17 квітня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_11 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків та саме ухилення від здійснення своїх батьківських обов`язків.

Належних і допустимих доказів винного свідомого ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, ОСОБА_1 не надано.

Сторона відповідача зазначає, що ОСОБА_3 категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав та вважаємо про відсутність правових підстав для задоволення позову та застосування до нього крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав.

При апеляційному розгляді справи в режимі відеоконференції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача у справі ОСОБА_3 , адвокат Самусь О.В., будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи на апеляційний розгляд справи не з`явився і заяв про відкладення розгляду справи до суду із підстав, які б могли бути визнанні поважними не подав.

Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області також будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 172, 175 т.1) учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що що з 3 листопада 2007 року ОСОБА_12 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, який рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 квітня 2015 року розірвано.

У цьому шлюбі, у сторін по даній справі - ІНФОРМАЦІЯ_2 народилися дочки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , видані відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області 13 серпня 2010 року.

24 грудня 2016 року ОСОБА_13 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , та змінила прізвище з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 ».

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2017 року стягнено з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на дочку ОСОБА_6 та дочку ОСОБА_7 у твердій грошовій сумі у розмірі 750 грн щомісячно на кожну дитину, а всього 1 500 грн, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 20 січня 2017 року, і до досягнення дітьми повноліття.

З характеристик, виданих директором Броварського ліцею № 7 - Жигуловою О.А., судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ученицями 9-Є класу Броварського ліцею № 7, які зарекомендували себе як старанні, ввічливі, тактовні учениці. У цій же характеристиці зазначено, що вихованням ОСОБА_6 та ОСОБА_7 займаються мати - ОСОБА_1 та вітчим - ОСОБА_8 ; біологічний батько у школі жодного разу не був та не цікавиться ні успіхами ні проблемами своїх дочок.

З акта обстеження житлово-побутових умов від 16 січня 2023 року судом встановлено, що ОСОБА_8 проживає у квартирі АДРЕСА_1 та має склад сім`ї: дружина - ОСОБА_1 , діти: ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 . У цьому ж акті зазначено, що зі слів сусідів з ОСОБА_8 проживає троє дітей та дружина.

У акті обстеження житлово-побутових умов від 28 червня 2024 року зазначено, що у квартирі АДРЕСА_1 мешкають: ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , ОСОБА_4 та ОСОБА_4 . За даною адресою родина мешкає з 10 серпня 2021 року. Також зазначено, що діти знаходяться на повному вихованні та утриманні ОСОБА_8 та ОСОБА_1 ; батько ОСОБА_3 участі у вихованні та матеріальному забезпеченні не приймає.

10 грудня 2024 року виконавчий комітет Броварської міської ради Броварського району Київської області надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , відносно дочок: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У цьому висновку зазначено, що зі слів ОСОБА_1 її колишній чоловік - ОСОБА_3 наразі проживає за межами України. Також ОСОБА_1 зазначала, що спілкування батька з дітьми обмежується лише повідомленнями на день народження дочок та деякі свята. Вихованням дітей займається її чоловік - ОСОБА_8 , а ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні дітей, не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, тому вона звернулася до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав.

Крім того, у висновку також зазначено, що 12 листопада 2024 року спеціалістом служби по відеозв`язку за допомогою мобільного додатку «Viber» проведено бесіду з батьком дітей - ОСОБА_3 , під час якої ОСОБА_3 розповів, що після розірвання шлюбу, ОСОБА_1 повернулася до своєї матері у м. Бровари Київської області, а він залишився проживати у селищі Рокитне. Проте у квітні 2024 року він виїхав за межі України зі своєю дружиною та їхньою спільною дитиною. З дочками періодично спілкується, або він їм пише, або вони йому. Зауважив, що перетнув кордон України на підставі документів про непридатність до військової служби та як багатодітній батько. Під час бесіди ОСОБА_3 також зазначав, що, на його думку, позбавлення його батьківських прав відносно дочок потрібно колишній дружині для того, щоб зняти з місця реєстрації дітей, та задля уникнення мобілізації нинішнім чоловіком ОСОБА_1 . Зазначав, що категорично заперечує щодо позбавлення його батьківських прав щодо дочок ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

18 листопада 2024 року спеціалістом служби проведено бесіду з неповнолітніми ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , дівчата легко йшли на контакт та відверто відповідали на запитання. Вказували, що проживають з мамою та вітчимом, з яким у них склалися дуже гарні стосунки, оскільки він турбується про них, матеріально утримує та цікавиться їхнім навчанням; не проти позбавлення їх батька батьківських прав та хочуть бути усиновленими вітчимом.

Оцінивши висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області від 10 грудня 2024 року, яким визнано за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дочок - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд зазначає, що не погоджуються з висновком органу опіки та піклування, оскільки він є недостатньо обґрунтованим; вказаний висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Належних і допустимих доказів винного свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, ОСОБА_1 не надано.

Саме по собі невідвідування відповідачем навчальних закладів дочок та закладів охорони здоров`я, не є належним доказом його свідомого навмисного ухилення від виконання батьківських обов`язків, і необхідності застосування крайнього заходу, враховуючи, що вони проживають у різних країнах.

Такі висновки містяться у постановах Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі №690/406/18, від 6 липня 2022 року у справі 237/1587/18.

З урахуванням зазначеного, беззаперечні докази нехтування ОСОБА_3 своїми батьківськими обов`язками, які б свідчили про необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення його батьківських прав, відсутні.

Встановивши такі обставини, врахувавши зміст висновку органу і піклування, де зазначено, що ОСОБА_3 категорично заперечує проти позбавлення його батьківських прав, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та застосування до відповідача крайнього заходу впливу, яким є позбавлення батьківських прав.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року в справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року в справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року в справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року в справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року в справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року в справі № 331/5427/17.

З наведеного слідує, що судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 164 СК України, з урахуванням висновку щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а також взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Таким чином, установивши фактичні обставини справи, суд, правильно розтлумачивши поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і з`ясувавши, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення останнього батьківських прав відносно доньок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , які проживають разом з матір`ю.

Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У даній справі судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися зі своїми доньками та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, яка наразі проживають з матір`ю та вітчимом.

Так, суд першої інстанції надав належну оцінку висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області від 10 грудня 2024 року в частині того, що він є недостатньо обґрунтованим та не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідача такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції та звертає увагу, що вказаний висновок органу опіки та піклування не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками.

Апеляційний суд також враховує, що батько не втратив інтерес до своїх дітей, а позивачка не довела свідомого (навмисного) ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків та його винної поведінки.

На думку колегії суддів та обставина, що батько не цікавиться життям дітей, не є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.

Колегія суддів вважає, що позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення відповідача батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дітей.

Відповідачу не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і його поведінка не була предметом розгляду компетентних органів.

Колегія суддів враховує, що відповідач не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з сімейних відносин не відповідає інтересам дітей.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Таких обставин, як правильно встановив апеляційний суд, у справі не встановлено.

Та обставина, що діти проживають разом з матір`ю та вітчимом та на час розгляду справи вихованням і розвитком дітей займається також займаються вони, а відповідач виїхав за межі України, не свідчить безумовно про те, що батько дітей не бажає приймати участь в утриманні і вихованні дітей, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.

Суд першої інстанції, з урахуванням якнайкращих інтересів дітей, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з доньками та з огляду на відсутність свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, дійшов правильного висновку про відмову в позові.

За своїм змістом доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позовна заява не містить аргументованого викладення того, у чому саме полягає порушення прав дітей та яким чином позбавлення батька батьківських прав щодо доньок, відповідатиме їх найкращим інтересам.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем позовних вимог щодо умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та правомірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги фактично є тотожними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав повну та належну оцінку. Ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства не потребують повторного правового аналізу з боку суду апеляційної інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Рокитнянського районного суду Київської області від 12 лютого 2025 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 липня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв