Дата документу 18.06.2025 Справа № 333/1476/24
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 333/1476/24 Пр. № 22-ц/807/156/25Головуючий у 1-й інстанції: Ковальова Ю.В. Повне рішення складено: 27.09.2024 року. Суддя-доповідач: Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Подліянової Г.С.

за участі секретаря Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа РАЙОННА АДМІНІСТРАЦІЯ ЗАПОРІЗЬКОЇ МІСЬКОЇ РАДИ ПО КОМУНАРСЬКОМУ РАЙОНУ (надалі - РА ЗМР по КОМУНАРСЬКОМУ РАЙОНУ), як орган опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом (а.с.1-4), в якому просив позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що з відповідачкою він перебував в зареєстрованому шлюбі з 05.08.2011 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 . У шлюбі народилась донька ОСОБА_5 , однак після її народження відповідачка не виконує обов`язків матері щодо дитини, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечення необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, а також не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не проявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання дитиною освіти. Натомість весь час дитина проживає разом з позивачем, який одноосібно займається її утриманням та вихованням. Відтак позивач вважає, що наявні всі підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно їх доньки.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Ковальову Ю.В.(а.с.26). Ухвалою суду першої інстанції (а.с.28) провадження у цій справі відкрито в порядку загального позовного провадження.

РА ЗМР ПО КОМУНАРСЬКОМУ РАЙОНУ, як орган опіки та піклування, надала суду першої інстанції висновок (а.с.47), відповідно до якого вважає недоцільним позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідач подала до суду першої інстанції заяву про визнання позову (а.с.56), відповідно до якої просила задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2024 року (а.с.81-83) у задоволенні позову ОСОБА_1 у цій справі відмовлено.

Всі учасники із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували, окрім позивача.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с.87-94) просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

В автоматизованому порядку 06.11.2024 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Подліянову Г.С. (а.с.95). Ухвалою апеляційного суду від 06.11.2024 року (а.с.96) витребувано у суду першої інстанції справу, яка надійшла до апеляційного суду 15.11.2024 року (а.с.99). Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою у цій справі відкрито 18.11.2024 року (а.с.100), дану справу за апеляційною скаргою призначено до апеляційного розгляду (а.с.101), з урахуванням відповідного навантаження судді-доповідача і колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, які за рішенням загальних зборів суддів Запорізького апеляційного суду з липня 2021 року також приймають участь у розгляді кримінальних проваджень, штату суддів Запорізького апеляційного суду (10) взагалі.

Всі учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі. Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судовому засіданні 12.02.2025 року (а.с. 117-120) апеляційним судом було розпочато розгляді цієї справи по суті: заслухано доповідь судді - доповідача, пояснення сторони апелянта - позивача, у розгляд справи оголошено перерву з урахуванням відпустки судді-доповідача у період з 17.02.2025 року по 03.03.3035 року (довідка а.с. 129),

1)витребувано ухвалою апеляційного суду (а.с. 126-127) на підтвердження (спростування) інформації відносно громадян України: 1) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , у 1) Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України - перетинали (не перетинали) державний кордон, починаючи з 24 лютого 2022 року та 2) у Міністерства соціальної політики України - про взяття (не взяття) на облік в ЄІБД ВПО, якщо підтверджується взяття на облік цих осіб в ЄІБД ВПО, то повідомити апеляційний суд про нове фактичне місце проживання/перебування останніх;

2)листом в порядку ст. 12 ч. 5 ЦПК України (а.с. 124) відповідачу ОСОБА_3 , яка не з`явилась у дане судове засідання, письмово роз`яснено її право:

= приймати (не приймати) участь у наступному судовому засіданні у цій справі в режимі відеоконференції;

= надати (не надати) апеляційному суду особисті усні пояснення в режимі відекоконференції чи письмові пояснення, засвідчені підписом відповідача в установленому законом порядку (подані через «Електронний суд» чи посвідчені в установленому законом порядку відповідним нотаріусом чи консулом України в країні, в якій відповідач на теперішній час в дійсності перебуває) з приводу того, чи дійсно мають (не мають) місце вищезазначені стороною позивача у даному судовому засіданні обставини відносно відповідача, а саме, що «… відповідач ОСОБА_3 , як мати дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не займається вихованням цієї дитини та живе окремо від неї з 2012 року, на теперішній час відповідач ОСОБА_3 мешкає за кордоном у Німеччині з іншим чоловіком та іншою дитиною, позов позивача про позбавлення її батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у цій справі у суді першої інстанції відповідач визнавала, надавала відповідну заяву суду першої інстанції у цій справі на підтвердження останнього через «Електронний суд» 16.07.2024 року (а.с. 56)…»,

= а також наслідки ненадання останніх, а саме: апеляційний суд буде переглядати законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача на підставі наявних у цій справі матеріалів та доказів…».

На виконання вищезазначеної ухвали апеляційного суду була надана апеляційному суду така інформація:

-1) ОСОБА_6 з 17.12.2023 року по 01.10.2024 року та з 16.10.2024 року по теперішній час (21.02.2025 року) виїзд з України 2) ОСОБА_4 28.04.2022 року по 25.08.2022 року виїздила з України; 3) ОСОБА_7 в період з 24.02.2022 року по 21.02.2025 року відомостей щодо перетинання державного кордону України в Базі даних не виявлено (ДПС України - а.с. 137-138, 142-143);

-ОСОБА_7 є внутрішньо переміщеною особою з 26.02.2023 року, адреса фактичного проживання: АДРЕСА_4 ; станом на 26.02.2025 року інформація про ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в ЄІБД ВПО відсутня (Мінсоцполітики України - а.с. 10-141, 145-146).

Розгляд цієї справи, призначений апеляційним судом на 16.04.2025 року, не відбувся та був відкладений (довідка а.с. 155) через приймання судді - члена колегії Подліянової Г.С. участі у підготовці для підтримання кваліфікації суддів судових палат у цивільних справах апеляційних судів Національною школою суддів України у період з 14.04.2025 року по 18.04.2025 року включно, яка не дає підстав для її заміни в автоматизованому порядку іншим суддею.

У дане судове засідання належним чином повідомлені апеляційним судом про дату, час і місце розгляду цієї справи (а.с. 156-167) всі учасники цієї справи повторно не з`явились, окрім позивача ОСОБА_1 та представника останнього - адвоката Скользнєвої В.В., клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

12 травня 2025 року від відповідача ОСОБА_3 поштою надійшла апеляційному суду заява від 18.04.2025 року з посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Мельник О.Г. підписом на ній відповідача (а.с.164-165), в якій остання просить розглядати дану справу без її участі, позов в частині позбавлення її батьківських прав відносно її малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнає повністю та не заперечує проти подальшого її всиновлення; в подальшому не викликати її на розгляд цієї справи та /або на засідання органів опіки та піклування з цього питання.

Третя особа (орган опіки та піклування) через свого представника подала апеляційному суду заяву (а.с. 166-167), в якій просила розглядати дану справу без участі представника органу опіки та піклування, в інтересах дітей.

За змістом ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив: заяви відповідача та третьої особи (органу опіки та піклування) задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутності всіх учасників цієї справи, що не з`явились, за присутності позивача ОСОБА_1 та представника останнього - адвоката Скользнєвої В.В.(а.с.92).

Відводів у цій справі не заявлено, самовідводи відсутні.

Заслухавши у даному судовому засіданні доповідь судді - доповідача, додаткові пояснення позивача ОСОБА_1 та представника останнього - адвоката Скользнєвої В.В., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши зміст вищезазначеної заяви відповідача ОСОБА_3 (а.с. 164-165) та матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 у цій справі підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1), … змінити рішення (п.2).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В силу вимог ст. 376 ЦПК України підставами для …зміни рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (ст. 376 ч. 4 ЦПК України).

Згідно із ст. 258 ч. 1 ЦПК України судовими рішеннями є рішення, постанови.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції Закону України № 4173-IX від 19.12.2024, який набрав законної сили з 08.02.2025 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги ухвалює постанову за правилами статті 35 і глави 9 розділу III цього Кодексу з особливостями, зазначеними у статті 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову позивача у цій справі, правильно керувався ст.ст. 164, 165, 180-183 СК України, ст. ст. 12, 76-78, 81, 141, 259, 263-265, 280 ЦПК України та правильно виходив із такого.

Судом встановлено, що позивач по справі - ОСОБА_1 та відповідачка по справі - ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серія НОМЕР_4 , видане Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (копія а.с. 23).

02.12.2022 року рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано (копія а.с. 15-16).

Відповідно до договору оренди житлового приміщення від 14.09.2022 року ОСОБА_1 орендує квартиру за адресою: АДРЕСА_5 (копія а.с. 10-11).

Згідно із характеристикою з місця навчання (копія а.с. 13), ОСОБА_4 навчається у ліцеї з першого класу. Зарекомендувала себе як дисциплінована, працелюбна учениця. Має навальні досягнення достатнього рівня. Навчається в повну міру своїх сил. Має добре розвинену пам`ять, добре запам`ятовує учбовий матеріал. Виявляє образне мислення. Мас здібності до вивчення. На уроках завжди уважна, виконує Домашнє завдання, допомагає товаришам. Має добрий загальний розвиток. Шкідливих звичок не має. ОСОБА_5 має творчі здібності. До виконання громадських доручень ставиться дбайливо. Бере активну участь у громадському житті ліцею та класу. За характером ОСОБА_8 скромна, товариська, врівноважена, дисциплінована. Правила поведінки завжди свідомо виконує. Має друзів, підтримує дружні стосунки з багатьма учнями. Батько - ОСОБА_1 займається вихованням доньки. Мати - ОСОБА_3 не приймає участі у вихованні дочки.

Відповідно до відповіді на адвокатський запит №20 від 02.02.2024 року (копія а.с.12), наданої ФОП «Гарус ТМ», дитина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обслуговується в їхньому медичному закладі з 14.01.2022. Здоров`ям ОСОБА_4 опікується її батько ОСОБА_1 . Разом з ОСОБА_4 лікарню відвідує батько, ОСОБА_1 . Мати дитини, ОСОБА_3 , здоров`ям дитини не цікавиться.

Як вбачається з нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_3 від 14.12.2023 року (копія а.с. 14), остання підтвердила факт самостійного виховання ОСОБА_1 її доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з акту про обстеження умов проживання від 19.03.2024 за адресою АДРЕСА_5 (а.с.67), дитина має власну кімнату, забезпечена усією необхідною побутовою технікою, має куточок для навчання.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 17.06.2024 року (а.с. 47), орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У висновку зазначено, що при проведенні бесіди з дитиною встановлено, що дівчинка останній раз бачилася з мамою у грудні 2023 перед її виїздом за кордон, зі святами вітає, наразі спілкування відбувається через месенджери. Згідно нотаріальної заяви ОСОБА_3 , батько виховує дитину самостійно, згода на позбавлення батьківських прав надана не була.

Свідок ОСОБА_9 у судовому засіданні у суді першої інстанції пояснила, що вона є тещею позивача, спочатку дочка із зятем жили у неї вдома, потім відповідачка - її донька, кинула сім`ю та виїхала до Німеччини, з нею вона взагалі не спілкується, бо сильно посварились. Зазначила, що востаннє дитина бачилася з матір`ю приблизно у грудні 2023. Вказала, що позивач з дитиною вже два роки проживають окремо від неї, він дуже піклується про доньку, а свідок допомагає з вихованням.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні у суді першої інстанції пояснила, що відповідачка є її хресницею, вона раптово покинула сім`ю ОСОБА_1 , та переїхала за кордон, знає, що у неї є вже інший чоловік та дитина, в останній раз вона її бачила в грудні 2023 року, позивача, як батька характеризувала з позитивної сторони.

Опитана в судовому засіданні у суді першої інстанції малолітня ОСОБА_4 пояснила, що з матір`ю спілкується раз в два-три місяці, одного разу мати подарувала їй плаття та декілька інших незначних подарунків, вказала, що не має часу та навіть бажання з нею спілкуватися.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21, провадження № 61-8918сво23.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від18грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, пункти 57, 58).

Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною.

З огляду на приписи пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли батьки свідомо та умисно не здійснюють батьківських прав та ухиляються від їх виконання.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості зміни такої поведінки. Позбавлення батьківських прав позбавляє батька/матір спільного родинного життя з дитиною та не відповідає меті їх возз`єднання.

Реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить головну складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року, заява N 39948/06, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (пункт 49).

У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24), Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд зауважує, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу і залежить від специфіки обставин, які необхідно довести у конкретній справі. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її не доведення. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 травня 2024 року у справі № 212/95/23 (провадження № 61-2017св24), від 21 травня 2024 року у справі № 303/801/23 (провадження № 61-16570св23).

Враховуючи те, що позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність виключних підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, свідоме нехтування нею своїми батьківськими обов`язками щодо малолітньої доньки, а також з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції правильно встановив, що надані позивачем докази свідчать лише про факт проживання дитини разом з позивачем. Разом з тим, жодним чином не підтверджують наявність винної поведінки відповідачки по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання спільної доньки ОСОБА_5 , вчинення насильства відповідачкою по відношенню до дитини, або наявності інших обставин, які є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Крім того, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї.

Доводи позивача щодо того, що відповідачка не заперечувала в суді проти позбавлення її батьківських прав, про що свідчить її заява (копія а.с. 14), суд першої інстанції правильно вважав неприйнятними, оскільки не заперечення відповідачки проти позбавлення її батьківських прав не могли слугувати підставою для задоволення позову позивача у цій справі судом першої інстанції, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

У постанові Верховного суду від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23) зазначено, про те, що саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Оцінюючи пояснення самої дитини, суд першої інстанції правильно оцінив їх критично і не прийняв їх як підставу для задоволення позову позивача у цій справі, оскільки озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Відтак, у даному конкретному випадку суд першої інстанції правильно вважав, що висловлена дитиною думка не відповідає її інтересам, у зв`язку з чим судом першої інстанції при вирішенні даного спору остання правильно не враховується.

Також, показання свідків зводяться до підтвердження факту проживання дитини з батьком та не свідчать про наявність винної поведінки відповідачки по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання спільної доньки ОСОБА_5 .

За таких обставин, врахувавши положення ст. 9 Конвенції про права дитини, ст. 164 СК України, виходячи з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів винної поведінки відповідачки щодо ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання малолітньої дитини, а позбавлення відповідачки батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи позивачем не доведено, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог позивача у цій справі та відсутність підстав для їх задоволення.

Разом із цим,апеляційний суд вважає за доцільне доповнити резолютивну частину правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі таким реченням: «Попередити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) про необхідність зміни ставлення до дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Покласти контроль за виконанням ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) своїх батьківських обов`язків на орган опіки та піклування».

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 є такими, що фактично дублюють доводи його позову у цій справі у суді першої інстанції, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд в незмінній частині рішення. Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі в незмінній частині, а лише відображають позицію позивача, яку він та її представник вважають такою, що є єдино правильною та єдино можливою.

Правильні висновки суду першої інстанції у цій справі про недоведеність позовних вимог позивача у цій справі та відсутність підстав для їх задоволення у тому числі узгоджується із судовою практикою Верховного Суду у справі у подібних відносинах ЄУН № 336/1230/23 (витяг постанови ВС від 05 березня 2025 року із Єдиного державного реєстру судових рішень - а.с. 147-154, отриманий апеляційним судом в порядку ст. ст. 12 ч. 5, 81 ч. 7 263 ч. 4 ЦПК України).

В силу вимог ст. 364 ч. 4 ЦПК України визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, як мають значення для вирішення справи.

Оскільки, у ч. ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Проте, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Отже, в розумінні приписів ст. 206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

З огляду на викладені норми права, апеляційним судом встановлено, що визнання відповідачем ОСОБА_3 в апеляційному суді у цій справі (а.с.164) позову в частині позбавлення її батьківських прав відносно її малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, суперечить закону та порушує якнайкращі права та інтереси цієї малолітньої доньки, якій лише у грудні 2025 року виповниться 14 років, а тому не приймається апеляційним судом до уваги у цій справі, так як лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження існування обставин, передбачених ч. 1 ст. статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав, що узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 10 листопада 2023 року у справі ЄУН 401/1944/22, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Суд першої інстанції розглянув дану справу в незмінній частині рішення з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України. За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України). Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 81 ч. 6 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування позивача, передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Позивач та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги сторони позивача. Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасник справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України). В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Проте, докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2,3 ЦПК України, у цій справі стороною позивача апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги сторони позивача лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 слід задовольнити частково; рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2024 року у цій справі змінити, доповнивши резолютивну частину останнього таким реченням: «Попередити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) про необхідність зміни ставлення до дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Покласти контроль за виконанням ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) своїх батьківських обов`язків на орган опіки та піклування».

Крім того, в силу вимог ст. 141 ч. 1 ЦПК України в разі задоволення апеляційної скарги сторони позивача у цій справі лише частково при вищевикладених обставинах, позивач не має права на компенсацію за рахунок відповідача будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст. ст. 12-13, 81-82, 89, 367-368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 09 вересня 2024 року у цій справі змінити, доповнивши резолютивну частину останнього таким реченням:

«Попередити ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) про необхідність зміни ставлення до дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Покласти контроль за виконанням ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) своїх батьківських обов`язків на орган опіки та піклування».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова апеляційним судом складена 27.06.2025 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Подліянова Г.С.