Провадження № 22-ц/801/1494/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 рокуСправа № 127/20714/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

секретар судового засідання Кахно О. А.

учасники справи:

позивачка (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач Комунальний заклад «Вінницький ліцей № 4»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 травня 2025 року, ухвалене у складі судді Венгрин О. О. у м. Вінниці, дата складення повного судового рішення відповідає даті його ухвалення, -

в с т а н о в и в :

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до КЗ «Вінницького ліцею № 4» (надалі - КЗ «ВЛ № 4», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі.

Позов обґрунтовано тим, що згідно наказу № 244 від 05 листопада 1998 року вона була прийнята на роботу вчителем фізкультури по переводу зі спецшколи № 28 з 06 листопада 1998 року. Наказом № 38-К від 05 червня 2024 року вона була звільнена із займаної посади у зв`язку із закінченням строку трудового договору. Звільнення вважає незаконним, оскільки в наказі про звільнення не зазначена норма матеріального права, на підставі якої її звільнено з посади; вона є пенсіонеркою за віком, а тому з нею не могло бути укладено трудовий договір на певний строк, так як це суперечить рішенню Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 у справі № 1-5/2020/118/20. Заяву про укладення строкового трудового договору вона написала під тиском директора.

Враховуючи наведені обставини, позивачка просила визнати наказ № 38-К від 05 червня 2024 про її звільнення незаконним та поновити на посаді вчителя фізичної культури вищої категорії у КЗ «ВЛ №4» з 18.08.2024. (а.с. 1-3)

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, ОСОБА_1 власноручно написала заяву від 12.05.2023 про переведення її на посаду за строковим трудовим договором з 18.05.2023 до 30.06.2024, доказів того, що цю заяву позивач написала під тиском суду не надано, позивач не оспорювала правомірність укладення з нею строкового трудового договору за її заявою. Наказ №28-к від 16.05.2023 директора КЗ «Вінницький ліцей №4 ім. Д.І. Менделєєва» про переведення ОСОБА_1 з 18.05.2023 по 30.06.2024, за строковим трудовим договором, на посаду вчительки фізичної культури з неповним тижневим навантаженням згідно п. 2 ст. 23 КЗпП України, не визнаний незаконним і не скасований. Позивач була ознайомлена із наказом про зміну умов трудового договору, зокрема, щодо терміну його дії, погодилася з ним, працювала за строковим трудовим договором понад рік. Отже, ОСОБА_1 було звільнено з посади вчителя фізичної культури КЗ «ВЛ №4» у зв`язку із закінченням терміну строкової трудової угоди з дотримання вимог чинного законодавства, оскільки строк дії трудового договору закінчився. Позивачка ОСОБА_1 власноручно написала заяву від 12 травня 2025 року про переведення її на посаду за строковим трудовим договором з 18 травня 2023 року до 30 червня 2024 року, не надала доказів про те, що цю заяву вона написала під тиском.

Не погодившись з прийнятим рішенням, 27 травня 2025 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не повно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а саме те, що заява від 12 травня 2023 року про її переведення на посаду за строковим трудовим договором з 18 травня 2023 року до 30 червня 2024 року була написана нею під психологічним тиском відповідача. Суд першої інстанції не врахував те, що на час видачі наказу від 16 травня 2023 року № 28-к про переведення позивачки на посаду за строковим договором уже було прийнято рішення Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023, згідно якого визнано таким, що не відповідає Конституції України абзац третій частини 2 статті 22 ЗУ «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року, згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років» та втратив чинність з дня ухвалення Конституційного Суду України цього рішення.

03 червня 2025 року Комунальний заклад «Вінницький ліцей № 4» та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 подали відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просять відмовити в її задоволенні, оскаржуване рішення залишити без змін.

Основними доводами відзивів є те, що позивачка не оспорювала правомірність укладення з нею строкового трудового договору за її заявою. Позивачка була ознайомлена із наказом про зміну умов трудового договору, зокрема, щодо терміну його дії, погодилась з ним, працювала за строковим трудовим договором понад рік. Станом на день набрання чинності рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023 ОСОБА_1 займала посаду на умовах безстрокового трудового договору, що виключало необхідність вжиття відповідачем заходів для приведення трудових відносин з нею у відповідність з вимогами Закону України «Про повну загальну середню освіту», з огляду на визнання нечинним його абзацу третього частини другої статті 22 цього Закону. Також вказують на те, що перед закінченням строку трудового договору ОСОБА_1 було запропоновано написати заяву на продовження строкового трудового договору на безстроковий, однак вона такої заяви не подала.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Грачов А. В. підтримали вимоги, викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити. ОСОБА_1 пояснила, що вона не хотіла писати заяву про переведення її на безстроковий трудовий договір з неповним навантаженням, бо побоювалася, що навантаження буде дуже малим, хода до цього вона теж працювала з неповним навантаженням: 17 годин проти нормативних 18 годин. Її як пенсіонера не мали права брати на роботу за строковим трудовим договором, але про це вона дізналася вже перед його закінченням, коли пішла на курси підвищення кваліфікації. До строкового трудового договору вона працювала за безстроковим договором і мала 1,5 ставки навантаження.

В судовому засіданні апеляційного суду представник КЗ «Вінницький ліцей № 4» адвокат Шевчук В. О. заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін: ОСОБА_1 сама добровільно написала заяву на переведення її на строковий трудовий договір, потім їй було запропоновано перейти на безстроковий договір, вона відповідної заяви не подала, перед закінченням строку вона подала заяву на відпустку, яка їй була надана, вплачено усі передбачені кошти і перенесено день звільнення на останній день закінчення відпустки.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 в судове засідання апеляційного суду не з`явилася, про день т а час судового розгляду повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- згідно наказу № 2-к від 01 липня 2011 року директора ЗОШ І-ІІІ ступенів № 4 ім. Д. І. Менделєєва позивачку ОСОБА_1 з 01 липня 2011 року призначено на посаду вчителя фізичного виховання за безстроковим трудовим договором (п. 1 ст. 23 КЗпП) (а.с.10, 59-60);

- 12 травня 2023 року ОСОБА_1 подала заяву, в якій просила перевести її на строковий трудовий договір на посаду вчителя фізичної культури з неповним тижневим навантаженням з 18 травня 2023 року до 30 червня 2024 року (а.с. 62);

- згідно наказу № 28-к від 16 травня 2023 року директора КЗ «Вінницький ліцей № 4 ім. Д.І. Менделєєва» ОСОБА_1 переведено з 18 травня 2023 року по 30 червня 2024 року за строковим трудовим договором на посаду вчительки фізичної культури з неповним тижневим навантаженням згідно п. 2 ст. 23 КЗпП України. Підстава: заява ОСОБА_1 від 12 травня 2023 року № 77 (а.с. 61);

- згідно листа КЗ «Вінницький ліцей №4» від 14 травня 2024 року за № 94 (за підписом директора ОСОБА_2 , адресованого вчителю фізичної культури ОСОБА_1 ), який позивач ОСОБА_1 отримала 14 травня 2024 року під розпис, КЗ «ВЛ №4» поінформувало ОСОБА_1 , що може з нею продовжити строковий трудовий договір на безстроковий термін з неповним тижневим навантаженням, за умови надання відповідної заяви (а.с. 63);

- згідно наказу № 20-в від 05 червня 2024 року ОСОБА_1 , на підставі її заяви, надана щорічна відпустка, тривалістю 56 календарних днів з 24 червня 2024 року по 18 серпня 2024 року включно (а.с. 65);

- згідно наказу директора КЗ «ВЛ №4» № 37-к від 05 червня 2024 року ОСОБА_1 вчителю фізичної культури, продовжено чинність строкового трудового договору до закінчення відпустки, а саме до 18 серпня 2024 року включно. Підстава: заява ОСОБА_1 про надання щорічної відпустки від 29 травня 2024 року; наказ директора К.З. «ВЛ № 4» «Про надання щорічної відпустки» ОСОБА_1 від 05 червня 2024 року № 20-в (а.с. 66). Під наказом стоїть напис: «Копію отримала 06.06.24р., підпис ОСОБА_1 »;

- згідно акту № 1 від 06 червня 2024 року від власноручного підпису про ознайомлення та отримання копії наказу № 37-к від 05 червня 2024 року ОСОБА_1 відмовилася (а. с. 67-68);

- згідно наказу директора КЗ «ВЛ №4» № 38-к від 05 червня 2024 року ОСОБА_1 , вчителя фізичної культури, звільнено в останній день відпустки 18 серпня 2024 року, у зв`язку із закінченням строку трудового договору (а.с. 69). Під наказом стоїть напис: «Копію отримала 06.06.24р., підпис ОСОБА_1 »;

- актом № 3 від 06 червня 2024 року засвідчена відмова ОСОБА_1 від власноручного підпису про ознайомлення з наказом № 38-к від 05 червня 2024 року (а.с. 70, 71).

Між сторонами виник спір про законність звільнення з посади, поновлення на роботі.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України).

Згідно зі статтею 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації (частина перша статті 21 КЗпП України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19 зазначив, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством. Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт) (див. постанову Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17).

При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2020 року у справі № 554/7844/18.

Згідно зі статтею 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 працювала на посаді вчителя фізичної культури за безстроковим трудовим договором (наказ № 2-к від 01 липня 2011 року).

12 травня 2023 року вона написала на ім`я директора заяву, в якій просила перевести її на строковий трудовий договір на посаду вчителя фізкультури з неповним тижневим навантаженням з 18.05.2023 р. до 30.06.24 р., на підставі цієї заяви був виданий наказ № 28-к від 16 травня 2023 року, яким ОСОБА_1 переведено з 18 травня 2023 року по 30 червня 2024 року, за строковим трудовим договором на посаду вчительки фізичної культури з неповним тижневим навантаженням згідно п. 2 ст. 23 КЗпП України.

Отже, суд першої інстанції вірно виснував, що саме ОСОБА_1 бажала укласти строковий трудовий договір і нею було визначено його тривалість (з 18.05.2023 по 30.06.2024), на цей строк погодився роботодавець, видавши відповідний наказ, що не заборонено, з огляду на поняття строкового трудового договору (стаття 23 КЗпП України).

Листом від 14.05.2024 року № 94 ОСОБА_1 було поінформовано, що КЗ «ВЛ № 4» може продовжити з нею строковий трудовий договір на безстроковий з неповним тижневим навантаженням, за умови подання відповідної заяви.

ОСОБА_1 таку заяву не подала, бо, як пояснила в суді апеляційної інстанції, не була згодна на неповне тижневе навантаження, так як побоювалася, що воно буде занадто малим. Однак апеляційний суд акцентує на тому, що як вбачається зі змісту заяви від 12.05.2023 року та наказу № 28-к від 16.05.20223 року, за строковим трудовим договором ОСОБА_1 також працювала з неповним тижневим навантаженням.

ОСОБА_1 стверджувала, що заява від 12 травня 2023 року була написана нею під психологічним тиском. Однак суд першої інстанції правильно виснував, що на підтвердження цього позивач не надала доказів: вона працювала, виконувала свої трудові обов`язки, не оскаржувала наказ про переведення її на роботу на умовах строкового трудового договору, що в сукупності свідчить про добровільність написання нею такої заяви. Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що на час видачі наказу від 16 травня 2023 року № 28-к про переведення позивачки на посаду за строковим договором уже діяло рішення Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023, а тому її не могли перевести на строковий трудовий договір, апеляційний суд зазначає наступне.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023, справа № 1-5/2020(118/20) визнано таким, що не відповідає Конституції України, абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року, згідно з яким «педагогічні працівники державних і комунальних закладів загальної середньої освіти, які досягли пенсійного віку та яким виплачується пенсія за віком, працюють на основі трудових договорів, що укладаються строком від одного до трьох років», унаслідок чого унеможливлено укладення безстрокових трудових договорів із цією категорією педагогічних працівників. Абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року, визнаний неконституційним, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Рішення Конституційного Суду України № 1-р/2023 було ухвалене з мотивів недопущення автоматичної заміни безстрокових договорів строковими лише за ознакою досягнення пенсійного віку, однак не містить заборони за будь-яких інших підстав укладати строкові трудові договори з працівниками освіти, які досягли пенсійного віку.

У справі що розглядається переведення працівника на строковий трудовий договір відбулося за ініціативи самої ОСОБА_1 шляхом написання нею відповідної заяви 12 травня 2023 року, тобто вже після ухвалення рішення Конституційним Судом і, як вбачається зі змісту цієї заяви, будь-якої згадки про те, що причиною є пенсійний вік позивачки, вона не містить, не містить такого застереження і виданий на підставі поданої нею заяви наказ № 28-к від 16 травня 2023 року.

Відтак переведення ОСОБА_1 на роботу за строковим трудовим договором було результатом її волевиявлення, що не суперечить Рішенню Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023, справа № 1-5/2020(118/20).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

У постановах Верховного Суду: від 12 вересня 2018 року у справі № 753/16193/16, провадження № 61-24657св18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 761/27037/17-ц, провадження № 61-44171св18, від 29 травня 2023 року у справі № 341/1639/21, провадження № 61-10694св22, від 26 червня 2024 року у справі № 490/4815/21, провадження № 61-11409св23, від 61-11409св23 у справі № 936/1072/22, провадження № 61-12869св24 зроблено висновки, що підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункт 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк і він не може бути припинений у зв`язку із закінченням строку. Припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов`язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Отже, у справі що розглядається, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що звільнення ОСОБА_1 по закінченню строкового трудового договору відповідає вимогам закону: в зв`язку з тим, що на час закінчення обумовленого строку трудового догвору (30 червня 2024 року) вона перебувала у щорічній відпустці, її було звільнено в останній день щорічної відпустки (18 серпня 2024 року), натомість доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін можливе, якщо суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд виснує, що апеляційна скарга позивачки не містить доводів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції.

Тому рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 травня 2025 року підлягає залишенню без змін, а подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27.06.2025 р.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало