Справа № 159/8512/24
Провадження № 2/159/413/25
КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Лесика В.О.,

з участю секретаря судових засідань Куптій Ю.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Кирилкіна Р.О.,який приймає участь в режимі відеоконференції,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації і відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування заявленого позову зазначив, що 29 листопада 2024 року перебував в с.Волошки Ковельського району Волинської області разом з іншими прихожанами Свято-Миколаївської релігійної громади, як спостерігач при проведенні топогеодезичної зйомки земельної ділянки на якій розташований релігійний храм громади. Зйомка відбувалась з метою виготовлення детального плану території для будівництва та обслуговування будівель громадських та релігійних організацій і розміщення об`єктів комерційного призначення в даному населеному пункті по АДРЕСА_1 . Вона проводилась спеціалістами з міста Луцька за участю представника Волинської єпархії ПЦУ Мироненко Надії Юріївни.

В цей день, орієнтовано з 15 до 17 години , відповідач ОСОБА_4 на території храму релігійної громади багаторазово розповсюджував недостовірну інформацію щодо нього та публічно його принижував, здійснюючи в його адресу образливі висловлювання, погрози, в тому числі нецензурними словами, що принижують його честь, гідність, престиж та ділову репутацію.

Так в присутності його дружини , представника Волинської єпархії ПЦУ та інших осіб в образливій формі обізвав його «мурлом», одночасно висловився нецензурно та пригрозив «я тобі як зараз тикну».

Висловлюючись таким чином в його адресу в громадському місці публічно принизив його.

Крім того, коли він стояв поруч з працівниками поліції, неповнолітніми дітьми та дружиною у безпосередньої близькості до інших громадян відповідач декілька разів обізвав його «чмошником» та викрикнув, що готовий це повторити сто разів.

Відповідач також при сторонніх особах висловився в його адресу словом «бунтівник», чим знову його черговий раз принизив та ствердив, що він є ніким для Волошинської громади, що також є фактичним приниженням його ділової репутації, так як він є підприємцем, директор ТОВ ВКП «Каскад», здійснює підприємницьку діяльність на території Колодяжненської ОТГ і сплачує чималі податки, частиною яких користуються жителі села Волошки в тому числі і відповідач та його сім`я.

Зазначає, що наведені вище висловлювання носять негативний характер, створюють характеристику особи, принижують його честь, гідність та ділову репутацію, а відтак така інформація щодо нього є недостовірною.

Внаслідок таких дій відповідача він поніс втрати немайнового характеру що потягнули за собою моральні страждання.

Стверджує, що приниження його особи супроводжувалось постійними погрозами на шквалт «я тебе як втикну», «розіб`ю голову» та інше. Наостанок зі злістю вилив на нього чашку води. З врахуванням зазначених вище обставин просить суд ухвалити рішення відповідно до якого визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, порушує право на недоторканість та ділову репутацію його, поширену інформацію відповідачем ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Волошки Ковельського району Волинської області. Разом з тим просить зобов`язати відповідача її спростувати, а саме: висловлювання в його адресу-«мурло», «чмошник», «бунтівник», та «ніхто» , як такі що не відповідають соціальній оцінці його в очах оточуючих. Спростування провести на протязі п`ятиденного терміну з моменту набуття законної сили рішенням суду методом особистого проголошення в усній формі на території храму Свято-Миколаївської релігійної громади ПЦУ в с.Волошки Ковельського району Волинської області, завчасно, за один календарний день повідомивши позивача про час проведення спростування.

Одночасно просить стягнути з відповідача на його користь заподіяну моральну шкоду яку оцінює в 10000 гривень.

01.05.2025 року до початку судового розгляду по суті ОСОБА_1 подано через канцелярію суду письмове клопотання про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди з 10000 гривень до 2 000 гривень виходячи з принципу розумності, справедливості та враховуючи матеріальне становище відповідача.

Узагальнені доводи особи, які подали відзив на позов та відповіді позивача на відзив.

28.02.2025 року представником відповідача Кирилкіним Р.О. подано відзив на позов, з якого вбачається, що позов не визнає та просить відмовити у його задоволенні . Заперечуючи посилається на те, що 29 листопада 2024 року позивач разом з групою осіб без відповідних правових підстав самовільно зайшов на земельну ділянку на якій розташований будинок в якому зареєстрований відповідач зі своєю сім`єю і яка перебуває у його законному володінні. Отже, позивач та особи які його супроводжували по факту вчинили неправомірні дії, проникнувши на земельну ділянку без його на те згоди, що є втручанням у право на недоторканість житла та приватного життя, які гарантовані як Конституцією України так і статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Саме такі дії позивача спричинили конфліктну ситуацію і це свідчить про явний провакаційний характер таких дій.

Зазначає також, що твердження позивача про законність перебування на земельній ділянці та проведення на ній геодезичних робіт не відповідає дійсності та спрямовані на ведення суд в оману, оскільки посилання на проведення таких робіт Колодяжненська сільська рада рішенням від 02.02.2024 не замовляла, що підтверджено відповідним повідомленням.

Отже, достовірно встановлено, що жодних повноважень позивачу чи іншим особам на проведення топогеодеодезичної зйомки земельної ділянки не надавалось, а відповідний детальний план території не розроблявся, а тому посилання позивача на законність його перебування на території житла відповідача є безпідставним та таким, що суперечить чинному законодавству.

Натомість фактичні обставини по справі свідчать , що саме відповідач ініціював конфлікт, провокуючи напружену ситуацію.

Представник відповідача також зазначає, що висловлювання «мурло», «чмошник», «бунтівник» та «ніхто» за своєю природою є вираженням суб`єктивної думки відповідача та не містить фактичних тверджень, які можна було б перевірити на відповідність дійсності, а відтак є оціночними судженями, а не такими, що ганьблять честь, гідність та ділову репутацію особи і відповідно не підлягають спростуванню.

З посиланням на викладене в задоволенні позову просив відмовити повністю, підтвердивши в ході розгляду справи обставини та факти викладені у відзиві на позов.

Рух справи в суді.

Позовну заяву подано до суду 20.12.2024 року.

Ухвалою суду від 05.02.2025 року залишено позовну заяву без руху.

Ухвалою судді від 11.02.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін та призначено підготовче судове засідання. Одночасно, відповідачу надано строк для подачі відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 07.04.2025 закрито підготовче провадження та призхначено справу до судового розгляду по суті.

Аргументи учасників судового розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник заявлені та уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у позові, зазначивши також, що в позові помилково зазначено дату прийняття рішення Колодяжненською сільською радою від 02.02.2024 року замість 22.02.2024.

Позивач додатково пояснив також, що перебував в місці конфлікту на прохання священика ( благочинного) ПЦУ та членів релігійної громади як особа що є прихожанином та має певні знання в галузі землеустрою. Він також ствердив, що в результаті висловлювань відповідача переніс відповідні психологічні страждання та відчував певний дискомфорт у повсякденному житті.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав і в його задоволенні просив відмовити з підстав викладених у відзиві на позов та його поясненнях в судомому засіданні.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

В судовому засіданні встановлено і цього не оспорюють сторони,що саме 29.11.2024 року в селі Волошки Ковельського району на території храму Свято-Миколаївської релігійної громади ПЦУ та на прилеглій до нього території стався конфлікт між позивачем та відповідачем в ході якого останній висловлювався в адресу позивача словами « бунтівник», «чмошник», «мурло» та «Ніхто»

Даний факт об`єктивно підтверджено відеозаписом з бодікамери поліцейського який був предметом дослідження в ході судового розгляду та показаннями свідка ОСОБА_5 який ствердив, що саме 29.11.2024 року проводилась топогеодезична зйомка земельної ділянки спеціалістами з міста Луцька на який знаходиться храм релігійної громади та прилеглої до його території на підставі рішення Колодяжненської сільської ради Ковельського району.

Він як староста разом з іншими прихожанами перебував на території біля храму, а коли під`їхав ОСОБА_3 то спровокував конфлікт при цьому заважав спеціалістам проводити зйомку земельної ділянки, чіплявся до них, говорив чого вони зібрались та стверджував, що саме він тут хозяїн. В присутності його та інших людей в адресу позивача висловлювався « чмошник», « бунтівник» і таке інше. Від таких образ він помітив знервованість ОСОБА_1 .

Відповідно до рішення Колодяжненської сільської ради від 22.02.2024 року ухвалено розробити ОСОБА_6 план території для будівництва та обслуговування будівель громадської та релігійної організацій для розміщення об`єктів комерційного призначення в АДРЕСА_1 на земельній ділянці орієнтовної прощею 0.40 га.

Іншим повідомленням сільської ради стверджується, що станом на 30.12.2024 року вказаний ОСОБА_6 план територій не розроблено.

Отже, зазначеними документами сільської ради підтверджено законність перебування спеціалістів та громадян біля вказаного храму та прилеглої до нього території.

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 в судовому засіданні показали, що безпосередньо під час вказаних подій очевидцями не були, однак зі слів інших осіб та позивача дізнались про нанесення йому образ зі сторони відповідача. ОСОБА_1 даний конфлікт сприйняв болісно, переживав, був знервований так як зазнав відповідних принижень як добропорядна людини.

Дружина позивача ОСОБА_10 , як свідок показала, що від нанесених Лаштою образ позивач протягом тривалого часу не мав спокійного сну, вживав заспокійливі ліки.Вона була очевидцем як ОСОБА_3 безпричинно чіплявся до прихожан, а її чоловіка в присутності людей обізвав « Мурлом», «Бунтівником» та « Чмошником», тобто принизив в очах сторонніх осіб

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті рішення

Суд, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази на предмет належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємозв`язку доказів у їхній сукупності, дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо вимог позивача про визнання недостовірною та такою, що порушує права позивача на повагу до його гідності, честі та ділової репутації

Статтею 3 Конституції України, статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь і гідність фізичної особи є недоторканними. У разі порушення цих прав фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності.

У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно із частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно зі статтею 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Встановлено, в ході розгляду справи, що під час конфлікту який виник між відповідачем та іншими особами в тому числі позивачем та ОСОБА_3 висловився в його адресу « ОСОБА_11 », « ОСОБА_12 », « ОСОБА_13 » та «Ніхто».

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз`яснено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у той самий спосіб з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

У свою чергу фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом.

Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суду слід розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії»).

Суд вважає про недостовірність поширеної ОСОБА_3 інформації щодо ОСОБА_1 помилковими, оскільки відповідачем не було поширено інформацію про факт, а оспорювана позивачем інформація по суті є оціночним судженням відповідача, яке, в свою чергу, містить образливі вислови щодо особи позивача.

З урахуванням обставин справи та контексту всієї поширеної інформації щодо позивача, поширена інформація не містила безспірних тверджень про достовірні факти, а ґрунтувалася на інформації, що містила оціночні судження і стосувалася критики особи та дій позивача.

При цьому не можуть бути спростовані думки, які виражені мовними засобами, зокрема, вживанням гіпербол, алегорій, сатири і за формою є брутальними.

Отже, позивач не довів факт поширення про нього недостовірної інформації, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині визнання інформації недостовірною.

Разом з тим, відсутність підстав для визнання оспорюваної інформації недостовірною виключає необхідність спростування поширеної інформації.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Оскільки поширена ОСОБА_3 інформація містить образливі вирази щодо ОСОБА_1 , тобто суб`єктивну думку не про об`єкт, а про суб`єкт, висловлювання у брутальній, принизливій формі, що принижує честь, гідність і ділову репутацію особи, на користь останнього підлягає відшкодуванню моральна шкода.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30 липня 2020 року у справі № 200/20351/1/ (провадження № 61-21258св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 728/1144/19 (провадження № 61-10669св20).

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тлумачення положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.

Отже, моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначав про те, що неправомірні дії ОСОБА_3 завдали йому моральної шкоди, яка підлягає стягненню на його користь. При цьому позивачем обґрунтовано розмір заявленої ним моральної шкоди, який, на думку позивача, становить 2000 грн.

З огляду на зазначене, суд вважає, що наявні підстави для відшкодування з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 2000 грн.

Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведених норм процесуального права, які уособлюють змагальність процесу, позивач довів завдання йому моральної шкоди.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати у розмірі 1211,20 підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Що стосується вимоги про стягнення 14000 грн витрат на правничу допомогу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат,сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Витрати понесені позивачем на правничу допомогу також підлягають частковому стягненню з відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження надання правової допомоги, позивачем надано копії: договору про надання правничої допомоги від 12.12.2024 укладеним між адвокатом Талашко І.М. та ОСОБА_1 ; відповідно до умов п.3.1 за правову допомогу передбачену п.п.1, 1.3. Договору замовник сплачує адвокату винагороду (гонорар) в розмірі визначеною додатком №1 до цього Договору, але в будь-якому разі не менше 1000 грн. за одну годину роботи адвоката; додатком 1 до Договору про надання правової допомоги від 12.12.2024, де зазначено, що загальна вартість гонорару становить 9000 грн. та може коригуватись від кількості засідань.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (§80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (§95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Зазначена правова позиція викладена зокрема в постанові Верховного Суду від 15.04.2020 року у справі №199/3939/18-ц.

Суд, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути не тільки доведений, а й документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.

За таких обставин, суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 14000 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, суд приходить висновку про необхідність зменшення їх розміру та стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесених у даній справі витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді у розмірі 2000 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 16, 77, 78, 81,141, 247, 263, 265, 268 ЦПК України, ст.ст.23,277, 297 ЦК України суд,

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності та ділової репутації та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі грн.) моральної шкоди.

У решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 1211,20 ( одну тисячу грн. 20 коп.) сплаченого судового збору.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 2000 (дві тисячі ) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Повне найменування сторін:

Позивач - ОСОБА_1 ,ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення складено 26.06.2025 року.

Головуючий: В.О.Лесик