Справа № 199/4380/24
(2/199/306/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

26.02.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Циганок К.С.,

за участю представника позивача Химчик А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про витребування предмету лізингу та стягнення заборгованості за договором лізингу,

ВСТАНОВИВ:

03 червня 2024 року до Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що 05 листопада 2013 року між сторонами було укладено договір фінансового лізингу №DN00A+28398073, умовами якого відповідач 22 листопада 21013 року отримав предмет лізингу транспортний засіб «Богдан 211010», 2013 року випуску, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , зобов`язавшись з 28 грудня 2013 року щомісячно сплачувати загальний лізинговий платіж в розмірі 1690,83 гривень. Останній лізинговий платіж відповдіачем сплачено 28 лютого 2015 року, строк дії договору лізингу сплив 28 листопада 2018 року. Станом на травень 2024 року відповідачем предмет лізингу не повернуто, його місцезнаходження позивачу не відомо, а у відповідача виникла прострочена заборгованість за вказаним договором лізингу в загальному розмірі 97562,6 гривень, з яких: 41944,89 гривень залишок вартості предмета лізингу, 15527,38 гривень заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу, 3657,27 гривень заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу, 10461,89 гривень заборгованість за страховою винагородою, 25971,17 гривень пеня. За таких обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив суду витребувати у відповідача вищевказаний транспортний засіб, а також стягнути з відповідача зазначену заборгованість.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимог свого довірителя підтримав, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин.

Відповідач повторно в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, правом на подання відзиву не скористався.

За таких обставин, керуючись положеннями ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної явки учасників справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.

Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 05 листопада 2013 року між позивачем, як лізингодавцем, та відповідачем, як лізингоодержувачем, було укладено договір фінансового лізингу №DN00A+28398073, за умовами якого 22 листопада 2013 року відповідач отримав від позивача предмет лізингу транспортний засіб «Богдан 211010», 2013 року випуску, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , строк лізингу 60 місяців, зобов`язавшись щомісячно згідно графіку до 23 листопада 2018 року сплачувати лізинговий платіж в розмірі 1690,83 гривень, до якого входять відшкодування частини вартості предмета лізингу, винагорода за користування предметом лізингу, винагорода за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу, страхування предмету лізингу. Дані обставини підтверджуються копією заяви про приєднання до умов та правил надання фінансового лізингу, копія анкети-заяви, копія специфікації та акту приймання-передачі, копія графіку лізингових платежів.

Із матеріалів справи судом встановлено, що лізингоодержувач, на відміну від лізингодавця, свої договірні зобов`язання за вищевказаним договором фінансового лізингу №DN00A+28398073 від 05 листопада 2013 року не виконав, після спливу строку лізингу предмет лізингу лізингодавцю не повернув, останній лізинговий платіж здійснив 28 березня 2015 року, після чого перестав сплачувати лізингові платежі взагалі, внаслідок чого станом на у 22 травня 2024 року у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, яку позивачем нараховано в загальному розмірі 97562,6 гривень, з яких: 41944,89 гривень залишок вартості предмета лізингу, 15527,38 гривень заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу, 3657,27 гривень заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу, 10461,89 гривень заборгованість за страховою винагородою, 25971,17 гривень пеня. В той же час, документи, підписані обома сторонами, які становлять зміст договору фінансового лізингу №DN00A+28398073 від 05 листопада 2013 року не передбачаються підстав, умов, порядку та розміру нарахування пені за невиконання, неналежне виконання лізингоодержувачем умов зазначеного договору, що свідчить про безпідставність та необґрунтованість нарахуванням позивачем відповідачу пені в якості складової боргу. Наведені обставини підтверджуються копією виписки по рахунку, розрахунком заборгованості.

Судом також встановлено, що предмет договору лізингу належить позивачу на праві власності з 25 серпня 2013 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вищевказаного договору, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16 грудня 1997 року №723/97-ВР (чинний на момент виникнення спірних правовідносин, далі Закон України «Про фінансовий лізинг»).

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Відповідно до норм ст.ст.11, 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договір, який є обов`язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є договір фінансового лізингу (ст.806 ЦК України, ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг»).

Згідно ст.ст.806, 807 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у володіння та користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Предметом договору лізингу може бути майно, визначене індивідуальними ознаками, яке відповідає критеріям основних засобів відповідно до законодавства. Не можуть бути предметом договору лізингу земельні ділянки та інші природні об`єкти, а також інші речі, встановлені законом.

Частиною 3 ст.806 ЦК України передбачено, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

За змістом ст.ст.1, 3, 4 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Не можуть бути предметом лізингу земельні ділянки та інші природні об`єкти, єдині майнові комплекси підприємств та їх відокремлені структурні підрозділи (філії, цехи, дільниці). Суб`єктами лізингу можуть бути: лізингодавець юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця.

Статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

Нормою ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу.

Частиною 2 ст.8 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, якщо сторони договору лізингу уклали договір купівлі-продажу предмета лізингу, то право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача в разі та з моменту сплати ним визначеної договором ціни, якщо договором не передбачене інше.

Пунктом 4 ч.1 ст.10 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингодавець має право вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Пунктами 3, 7 ч.2 ст.11 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач зобов`язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі, у разі закінчення строку лізингу, а також у разі дострокового розірвання договору лізингу та в інших випадках дострокового повернення предмета лізингу повернути предмет лізингу у стані, в якому його було прийнято у володіння, з урахуванням нормального зносу, або у стані, обумовленому договором.

Нормою ст.509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до ст.1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Нормою ст.1215 ЦК України передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм чинного законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Так норми ст.ст.1212-1215 ЦК України визначають такий позадоговірний спосіб захисту права власності як кондикція. Кондикційний позов вимога повернення безпідставно набутого або збереженого особою у себе майна за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) або якщо правова підстава згодом відпала. Таким чином кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала або відбулась її трансформація (наприклад, договір, на підставі якого відбулось набуття майна, в подальшому було визнано недійсним; одна особа передала іншій кошти в якості авансу на виконання попереднього договору, однак основний договір в майбутньому так і не було укладено тощо). Відтак, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав існуючий договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ст.1212 ЦК України, тобто норма даної статті підлягає застосуванню, коли одна сторона безпідставно утримує майно іншої сторони та при цьому в неї відсутнє відповідне договірне зобов`язання з повернення цього майна. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Наведена правова позиція суду по даній справі відповідає правовим висновкам Верховного Суду України, викладеним у постановах від 02 жовтня 2013 року по справі №6-88цс13, від 24 вересня 2014 року по справі №6-122цс14, від 18 листопада 2015 року по справі №6-582цс15, від 02 березня 2016 року у справі №6-3090цс15, від 04 жовтня 2017 року по справі №6-1216цс17, правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 10 жовтня 2018 по справі №757/6937/17-ц, від 20 березня 2019 по справі №634/727/16-ц, від 07 серпня 2019 по справі №752/5986/16-ц, а також правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 23 травня 2018 по справі №629/4628/16-ц, від 13 лютого 2019 по справі №320/5877/17, від 31 січня 2020 року по справі №161/17945/18, від 16 червня 2020 року по справі №910/22513/17, від 14 грудня 2021 року по справі №643/21744/19, від 22 грудня 2021 року по справі №465/5790/17.

Стосовно обставин спірних правовідносин сторін у даній цивільній справі, то в ході її розгляду знайшли підтвердження заявлені позивачем в обґрунтування свого позову такі фактичні обставин, як укладення між сторонами договору фінансового лізингу №DN00A+28398073 від 05 листопада 2013 року, форма та зміст якого відповідають вимогам чинного на час його укладення законодавства, а також невиконання відповдіачем, на відміну від позивача, своїх зобов`язань за цим договором, що зумовило виникнення заборгованості, яка залишається непогашеною і станом на момент розгляду справи. При цьому, оскільки строк лізингу за договором на даний час сплив, самим договором не передбачено умов набуття лізингоодержувачем права власності на предмет лізингу, а отже правова підстава утримання відповдіачем у своєму володінні предмету лізингу наразі відпала, після сливу строку лізингу предмет лізингу не повернуто позивачу, суд приходить до висновку про правомірність, обґрунтованість та доведеність заявлених позовних вимог, що зумовлює необхідність їх задоволення, однак часткового шляхом виключення із нарахованої позивачем заборгованості такої її складової як пеня, оскільки умови, порядок, строки та розміри її нарахування всупереч ст.ст.546-549 ЦК України не передбачені у підписаних сторонами документах, що утворюють зміст договору фінансового лізингу.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, керуючись положеннями ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи, характер спірних правовідносин та предмет позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений останнім при зверненні до суду із позовом судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто в сумі 2035,39 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст.124 Конституції України, ст.ст.11, 15, 16, 509, 525, 526, 546-549, 610, 611, 629, 806, 807, 1212, 1213, 1215 ЦК України, ст.ст.1, 3, 4, 6, 8, 10, 11, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про витребування предмету лізингу та стягнення заборгованості за договором лізингу задовольнити частково.

Витребувати у ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) транспортний засіб «Богдан 211010», 2013 року випуску, номер шасі (кузова) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 65000 гривень, який був переданий відповідачу на підставі договору фінансового лізингу №DN00A+28398073 від 05 листопада 2013 року.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) заборгованість за договором фінансового лізингу №DN00A+28398073 від 05 листопада 2013 року станом на 22 травня 2024 року в загальному розмірі 71591,43 гривень, з яких: 41944,89 гривень залишок вартості предмета лізингу, 15527,38 гривень заборгованість за винагородою за користування предметом лізингу, 3657,27 гривень заборгованість за винагородою за проведення моніторингу предмету лізингу, 10461,89 гривень заборгованість за страховою винагородою.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

У рахунок відшкодування судових витрат стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) судовий збір в розмірі 2035,39 гривень.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А.М. Авраменко