Житомирський апеляційний суд
Справа №274/393/25 Головуючий у 1-й інст. Хуторна І. Ю.
Категорія 69 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Павицької Т.М.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/393/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хуторної І.Ю.

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив розірвати шлюб, зареєстрований між ним та ОСОБА_4 03 серпня 2006 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області.

В обґрунтування своїх вимог зазначив,що від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Однак, спільне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з відсутністю порозуміння. Зникли спільні інтереси, втрачено почуття кохання, сторони мають різні погляди на сім`ю. Крім того, тривалий час сторони не підтримують подружні відносини та не ведуть спільного господарства, примирення між ними неможливо.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 березня 2025 року позов задоволено. Шлюб, зареєстрований 03.08.2006 у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 , актовий запис №481 - розірвано.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, про що свідчить свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 видане 16 квітня 2025 року Бердичівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Бердичівському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис 524.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції відповідач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове про відмову у задоволенні позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що судом першої інстанції не з`ясовано фактичних взаємин між сторонами, дійсні причини та обставини розірвання шлюбу. Зазначає, що після винесення судом оскаржуваного рішення (орієнтовно за 2 тижні потому) сторони зустрілися і між ними відбулась тривала розмова, під час якої вони дійшли до спільного висновку про те, що позов було подано передчасно. Сторони домовилися, що в подальшому будуть намагатися зберігати шлюб, нормалізувати подружні стосунки та продовжувати жити однією сім`єю. Позивач ОСОБА_3 запевнив відповідача, що для виправлення ситуації яка склалася, він подасть апеляційну скаргу на рішення суду, а під час апеляційного перегляду скористається правом на відмову від позову. Однак вказаними процесуальними правами позивач не скористався з незалежних від нього причин.

В судове засідання відповідач не з`явилася, з невідомих суду причин. Так, судова повістка була направлена відповідачу за адресою місця проживання, яка зареєстроване у встановленому законом порядку і була зазначена в апеляційній скарзі, та повернулася до суду без вручення апелянту, із зазначенням на довідці Укрпошти про причини не вручення поштового відправлення «адресат відсутній за вказаною адресою», що з урахуванням положень п.3,4, ст.128, ст.130 ЦПК України вважається врученням судової повістки позивачу.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Якщо судом першої інстанції ухвалено законне та обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи сторони у спорі чи припинення юридичної особи сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для застосування вимог частини першої цієї статті.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Судом під час розгляду справи встановлено, що 03 серпня 2006 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , наведене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 , актовий запи 481 (а.с.11).

Сторони у справі є батьками неповнолітніх дітей: ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження серії НОМЕР_3 віл 24.05.2007 та серії НОМЕР_4 від 04.07.2012 (а.с.12,13).

Під час розгляду справи в суді першої інстанції сторони подали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. В заявах позивач ОСОБА_3 підтримав поданий позов та наполягав на розірванні шлюбу. Відповідач ОСОБА_11 визнала позовні вимоги в повному обсязі (а.с.31,33).

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції, з урахуванням визнання відповідачем позову, враховуючи, що сторони наполягали на розірванні шлюбу, виходив із засад добровільності шлюбу, дійшов висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу через неможливість його збереження.

Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.

Як визначено ч.1 ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Статтею 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, у тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки встановлені законом.

Згідно з ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно зі ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до роз`яснень п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам дитини. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, з урахуванням встановлених обставин, вимог ст. 12, 81 ЦПК України та визнання відповідачем позову, встановивши, що сім`я сторін фактично розпалася, існує лише формально і зберегти її неможливо, оскільки сторони тривалий час не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, дійшов обґрунтованого висновку про розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів відхиляє виходячи з наступного.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2024 року в справі № 295/434/22 (провадження 61-10948св23) зроблено наступний висновок про те, що «вимога добросовісності є загальною для всіх суб`єктів права, у тому числі для суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи сімейні.

Ця вимога ґрунтується на нормах статей 3 та 13 ЦПК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними (пункт «і» статті 3 ЦК). Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоді довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є по суті нормами прямої дії. Водночас порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у захисті таких прав та сприянні у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживання якими неприпустиме (статті 2,44 ЦПК України).

Ураховуючи наведене, після смерті сторони у спорі, де неможливе правонаступництво, без наміру відновлення сімейних відносин, що є неможливим унаслідок смерті одного з подружжя, скасування рішення суду про розірвання шлюбу не відповідатиме вимогам Конвенції щодо справедливого судового розгляду».

Таким чином, доводи апеляційної скарги, висновків суду не спростовують і на законність ухваленого рішення не впливають. Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Отже, оскільки судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для закриття провадження у справі, у зв`язку із смертю позивача, хоча дані правовідносини і не допускають правонаступництва.

Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи про розірвання шлюбу (п.4 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 18 березня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 25 червня 2025 року.

Головуючий Судді