Справа № 451/1369/24 Головуючий у 1 інстанції: Патинок О.П.
Провадження № 22-ц/811/570/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

секретаря: Салати Я.І.

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 14 січня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що у зв`язку з необхідністю у залученні додаткових грошових коштів він за пропозицією ОСОБА_3 позичив у його батька ОСОБА_5 6000 доларів США, які зобов`язався повернути до 24 жовтня 2022 року.

У них з позикодавцем була домовленість про те, що частина боргу буде повернута на платіжну карту ОСОБА_3 . 04 липня 2023 року через інтернет банкінг monobank він перерахував ОСОБА_3 64867.00 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_1 та 64867.00 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_1 , відтак в рахунок погашення заборгованості за борговою розпискою від 24 жовтня 2022 року він сплатив 129734.00 грн., що станом на дату платежів становило 3548.00 доларів США.

У травні 2024 року він сплатив ОСОБА_5 2000 доларів США і вважав, що заборгованість погашена, однак позикодавець звернувся до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості в розмірі 4000 доларів США основного боргу та 221.36 доларів США 3 % річних, не зарахувавши сплачені відповідачу кошти як погашення боргу.

Оскільки у них з ОСОБА_3 не було жодних договірних чи будь-яких інших відносин, в результаті яких у нього б виник обов`язок сплатити відповідачу 129 734.00 грн., зазначені грошові кошти, які йому належать, ОСОБА_3 набув без достатньої правової підстави.

Відповідач не виконав його вимогу про повернення безпідставно набутих коштів, тому зобов`язаний їх повернути з врахуванням інфляційних нарахувань та 3 % річних в загальній сумі 141 538.89 грн.

Просив позов задовольнити та стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 141538.89 грн.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 14 січня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Додатковим рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 27 січня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 4200 грн.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 14 січня 2025 року оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_5 6000 доларів США до 24 жовтня 2022 року, домовившись з позикодавцем про те, що поверне частину боргу шляхом перерахування грошових коштів на картку його сина ОСОБА_3 .

Перераховані на картку ОСОБА_3 кошти в загальній сумі 129734.00 грн., що станом на 04 липня 2023 року становить 3548.00 доларів США, не були зараховані в погашення боргу, а відтак ОСОБА_3 набув та зберіг у себе кошти без достатньої правової підстави, тому зобов`язаний їх повернути.

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не було жодних договірних чи будь-яких інших відносин, з суті яких випливала б необхідність сплатити йому кошти в розмірі 129 734.00 грн., однак відповідач ухиляється від повернення безпідставно отриманих коштів.

Просить рішення Радехівського районного суду Львівської області від 14 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість в сумі 141538.89 грн.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на їх заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 позичив в ОСОБА_5 6000 доларів США, що підтверджується розпискою від 24 липня 2022 року.

Квитанцією № ВР57-ЕТ89-2926-2КНВ від 04 липня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_1 перерахував 64867.00 грн. на платіжну карту НОМЕР_2 .

Квитанцією № М691-АЕК0-804С-1177 від 04 липня 2023 року підтверджується, що ОСОБА_1 перерахував 64867.00 грн. на платіжну карту НОМЕР_1 .

В обох квитанціях зазначено, що призначенням платежу є переказ особистих коштів.

У серпні 2024 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 21 січня 2025 року у справі № 451/1186/24, яке не оскаржувалося в апеляційному порядку, а відтак набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 4000 доларів США основного боргу.

23 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_3 з вимогою про повернення коштів в загальній сумі 129734.00 грн., оскільки такі перераховано помилково, однак така вимога відповідачем не виконана.

Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Суть кондикційного зобов`язання виражається в тому, що набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого, а тому зобов`язаний не лише повернути йому майно в натурі чи відшкодувати його вартість (стаття 1213 ЦК), а й у повному обсязі компенсувати потерпілому негативні наслідки від неможливості йому користуватися майном за призначенням шляхом відшкодування всіх доходів, які набувач одержав або міг одержати від цього майна, а набувач безпідставно збагатився за рахунок потерпілого.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 638/11807/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 154/948/16, від 12 грудня 2018 року у справі № 205/3330/14-ц.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 здійснювався обмін повідомленнями щодо передачі грошових коштів за поставлений товар, в тому числі і 04 липня 2023 року, зміст яких свідчить про наявність між ними ділових стосунків.

Здійснивши послідовно два платежі в чітко визначеній сумі на різні карткові рахунки ОСОБА_3 ОСОБА_1 свідомо та добровільно перерахував кошти ОСОБА_3 за відсутності доказів договірних умов щодо їх подальшого повернення або недобросовісності останнього.

При цьому, протягом тривалого часу з моменту здійснення вищезазначених платежів, а саме, понад рік і два місяці, позивач не звертався до відповідача з вимогою щодо повернення йому коштів в загальній сумі 129734.00 грн., які, як він вважає, перераховані ним помилково та набуті відповідачем без належної правової підстави.

Вищезазначені обставини свідчать про наявність волевиявлення позивача на перерахування цих коштів відповідачу та відсутність будь-якої помилки при їх перерахуванні, в тому числі і розрахункової, оскільки позивач вільно погодився на настання невигідних для себе наслідків, що виключає можливість стягнення грошових коштів як безпідставно набутих відповідачем на підставі ст. 1212 ЦК України.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18.

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 21 січня 2025 року у справі № 451/1186/24 встановлено, що у травні 2024 року ОСОБА_1 повернув ОСОБА_5 лише 2000 доларів США, інших платежів не здійснював, що спростовує доводи ОСОБА_1 про те, що платежі на загальну суму 129734.00 грн. здійснено ним на виконання боргових зобов`язань перед ОСОБА_5 .

Крім того, позивач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність домовленості між ним та позикодавцем про те, що частина боргу буде повертатися на карткові рахунки ОСОБА_3 , який не є учасником договору позики від 24 липня 2022 року.

Зміст написаної ОСОБА_1 боргової розписки свідчить про те, що він зобов`язався повернути отримані від ОСОБА_5 в борг кошти в розмірі 6000 доларів США і в розписці не передбачено жодних умов як щодо повернення суми позики чи її частини в гривневому еквіваленті, так і щодо сплати коштів іншій особі, відмінній від позикодавця, зокрема ОСОБА_3 .

Таким чином, доказів того, що ОСОБА_1 здійснював перерахунок коштів на виконання умов договору позики від 24 липня 2022 року, укладеного між ним та ОСОБА_5 , матеріали справи не містять.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 висновків суду не спростовують.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, постановлено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Радехівського районного суду Львівської області від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 25 червня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.