Провадження №: 2/755/347/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" червня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Гаврилової О.В.,

за участю секретарів: Бєльченко М.В., Василенко В.Є.,

учасники справи:

представник позивача - адвокат Спаський А.Ю.,

відповідач - ОСОБА_1 ,

представник відповідача - адвокат Науменко О.П.,

інші учасники справи - не з`явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд визначити ОСОБА_2 додатковий строк три місяці для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після померлої ОСОБА_3 .

Вимоги позиву обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна сестра позивача - ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 . За життя ОСОБА_3 склала заповіт від 24 липня 2028 року. За повідомленням державного нотаріуса від 05 серпня 2021 року, яке позивач отримала 18 серпня 2021 року, спадщина складається з вказаної вище квартири, яку спадкодавець заповіла позивачу. 31 серпня 2021 року позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті рідної сестри ОСОБА_3 . Позивач зазначає, що вона пропустила строк для прийняття спадщини з поважних причин, оскільки про існування заповіту дізналась лише з листа нотаріуса. Вказує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Вказана справа перебувала в провадженні суддів Дніпровського районного суду міста Києва Виниченко Л.М. та Арапіної Н.С.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. (т.1 а.с.16-17)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року витребувано від Десятої київської державної нотаріальної контори належним чином засвідчені: копію матеріалів спадкової справи № 234/2021 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 ; копію заповіту ОСОБА_3 , посвідченого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори 24.07.2018 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3-628. (т.1 а.с.30, 31)

02 листопада 2021 року ОСОБА_1 направив до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_2 , третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання заповіту недійсним. (т.1 а.с.37-42)

15 листопада 2021 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_1 , в якому просить відмовити в задоволенні позову та зазначає, що на його переконання заповіт, на який посилається позивач, був складений не спадкодавцем а позивачем, отже вона не могла не знати про його існування. За доводами відзиву спадкодавець, яка є мамою відповідача, не була обізнана про існування заповіту, а позивач і спадкодавець є сестрами-близнюками, позивач володіла паспортом спадкодавця, отже мала можливість скласти заповіт замість неї. За доводами відзиву позивач у визначені законом строки не звернулась із заявою про прийняття спадщини, оскільки або не знала про такі строки або боялась викриття того, що заповіт складений нею. (т.1 а.с.65-68)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання заповіту недійсним прийнято до спільного розгляду із первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. (т.1 а.с.105-106)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року постановлено: витребувати від Десятої Київської державної нотаріальної контори: оригінал заповіту ОСОБА_3 від 24 липня 2018 року, посвідчений державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 3-628; витребувати від Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві: оригінал заяви ОСОБА_3 від 03.06.2020 року про втрату паспорта громадянина України; витребувати від Житлово-будівельного кооперативу «Сатурн»: оригінал заяви ОСОБА_3 від 07.08.2008 року про тимчасову реєстрацію ОСОБА_4 ; оригінал заяви ОСОБА_3 від 24.04.2014 року про нарахування квартирної оплати; оригінал заяви ОСОБА_2 від 29.07.2014 року про підтвердження членства у кооперативі; оригінал заяви ОСОБА_2 від 30.05.2019 року про складання акту про залиття. (т.1 а.с.107-108)

01 лютого 2022 року до суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 , в якій зазначає, що якби вона знала про існування заповіту, то не повернула би позивачу правовстановлюючі документи на квартиру, які знаходились у неї. За доводами позивача, невідомо, кому спадкодавець передала заповіт на зберігання. Стверджує, що у 2007-2009 роках відносини між спадкодавцем та її сином - відповідачем погіршилась і не відновились до смерті ОСОБА_3 . Також зазначає, що остання намагалась продати квартиру, проте не мала такої можливості через реєстрацію в ній неповнолітньої онуки. Зазначає, що паспорт ОСОБА_3 і правовстановлюючі документи на належну спадкодавцю квартиру АДРЕСА_1 з 2010 року зберігались за місцем проживання ОСОБА_3 - в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить позивачу на праві власності. (т.1 а.с.184-190)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 серпня 2022 року витребувано від Десятої Київської державної нотаріальної контори копію фрагменту (витягу) сторінки журналу «Реєстр для реєстрації нотаріальних дій», що містить запис про складення заповіту ОСОБА_3 від 24.07.2018, посвідченого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 3-628, та підпис особи, яка отримала другий примірник заповіту. (т.1 а.с.234-235)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2023 року призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, зупинено провадження у справі. (т.2 а.с.159-161, 162-166)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 січня 2024 року поновлено провадження у справі. (т. 3 а.с.7-8)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 лютого 2024 року справу направлено для проведення судової почеркознавчої експертизи, яка призначена відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 06 червня 2023 року в строки понад 90 днів. (т.3 а.с.83-84)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 квітня 2024 року поновлено провадження у справі. (т. 3 а.с.88)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2024 року зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання заповіту недійсним залишено без розгляду. (т.3 а.с.102)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2024 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати, із занесенням до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (т.3 а.с.103).

Розпорядженням керівника апарату Дніпровського районного суду міста Києва №93 від 18 березня 2025 року, відповідно до п.п. 2.3.50 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл вказаної справи.

Вказану справу було передано в провадження судді Гаврилової О.В. у відповідності до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 березня 2025 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 21 березня 2025 року справу прийнято до провадження судді Гаврилової О.В., постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження та призначено судове засідання. (т. 3 а.с.162-163)

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.

Представник позивача - адвокат Спаський А.Ю. в судовому засіданні вимоги позову підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні доводам, викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Науменко О.П. в судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову.

Відповідач пояснив, що позивач була обізнана про існування заповіту.

Представник відповідача пояснила, що за заявою відповідача завели спадкову справу та повідомили про існування заповіту, чим відповідач був вражений, оскільки спадкодавець мала намір залишити квартиру онукам. Зазначила, що позивач з самого початку знала про існування заповіту, оскільки паспорт спадкодавця та інші документи зберігались саме у позивача, позивач утримувала у себе паспорт, чим перешкоджала скласти новий заповіт.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.

Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом установлено, що 24 липня 2018 року ОСОБА_3 склала заповіт, за яким на випадок своєї смерті, належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_2 . (т.1 а.с.123)

Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.1 а.с.125-зворот).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на все належне їй майно.

Відповідач ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_3 (т.1 а.с.127) та на час її смерті був зареєстрований з останньою за однією адресою (т.1 а.с.126-зворот), 23 березня 2021 року звернувся до Десятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 (т.1 а.с.125).

05 серпня 2021 року державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори було надіслано ОСОБА_2 повідомлення про відкриття спадкової справи на майно померлої ОСОБА_3 , а також про те, що остання заповіла квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на підставі заповіту, посвідченого Десятою київською державною нотаріальною конторою 24 липня 2018 року. (т.1 а.с. 139)

02 вересня 2021 року позивач ОСОБА_2 подала до Десятої київської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 (т.1 а.с.139-зворот).

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 23 серпня 2017 року № 6-1320цс17, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298 св 18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19).

З урахуванням наведеного, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає правових підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, а також у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16, від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19) та інших.

Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Згідно положень частин 1 та 2 статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску визначеного законом строку для подання заяви про прийняття спадщини позивач посилається на свою необізнаність про існування заповіту.

Сторонами не заперечується, що позивач ОСОБА_2 є рідною сестрою спадкодавця ОСОБА_3

«Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-496цс17, під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. Водночас прийняття спадщини є правом, а не обов`язком спадкоємця, який, відмовляючись від прийняття спадщини, не порушує свободи заповіту, а діє у власних інтересах. Відмова від прийняття спадщини може бути виражена як у формі подання заяви про відмову від прийняття спадщини, так і шляхом невчинення спадкоємцем дій, потрібних для прийняття спадщини. Натомість, за загальним правилом, прийняття спадщини потребує активних дій спадкоємця. Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством. Водночас, як уже зазначалося, вирішення питання щодо прийняття чи відмови у прийнятті спадщини, за загальним правилом, є безумовним правом спадкоємця, яке він реалізовує на власний розсуд. Тож відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не порушує принципу свободи заповіту. (див. п.59-68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24))

За матеріалами справи вбачається, що 03 червня 2020 року ОСОБА_3 звернулась до поліції із заявою про втрату паспорту (т.1 а.с.94)

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 суду показав, що працює дільничним офіцером поліції. Зазначив, що сестри (позивач та спадкодавець) завжди ходили разом. Позивач весь час відгороджувала сестру від сина - відповідача у справі. У 2018 році ОСОБА_3 із сином звертались зі скаргою на те, що її сестра ( ОСОБА_2 ) забрала паспорт та відмовляється його віддавати.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є двоюрідними сестрами дідуся свідка. Сестри завжди ходили разом, у 2014 році, при зустрічі з ними, ОСОБА_2 зазначила, нехай син купить ОСОБА_3 квартиру, а якщо ні, вони складуть на позивача заповіт та сказала щоб сестра віддала їй паспорт. У 2019 році свідок знов прибув до Києва та зупинився у ОСОБА_3 , дружина відповідача попросила свідка, щоб той відвіз ОСОБА_3 до лікаря. Остання повідомила, що без паспорту не поїде, потім погодилась. Свідок, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 зайшли до квартири ОСОБА_2 за медичною документацією, яка зберігалась у останньої. ОСОБА_2 принесла пакет документів, висипала документи між свідком та ОСОБА_3 на диван і вийшла. Серед документів свідок побачив заповіт ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 . В судовому засіданні свідок докладно описав заповіт та впізнав його в матеріалах справи (т.1 а.с.123), зазначивши що той був кольоровий. Також ОСОБА_3 сказала свідку, що сестра змусила її скласти цей заповіт та повідомила, що все виправить, скаржилась, що сестра не хоче віддавати їй паспорт. Після цього до кімнати повернулась ОСОБА_2 , взяла заповіт, притиснула його до себе, зазначила, що його не має бути серед інших документів і винесла заповіт. Також ОСОБА_3 скаржилась батьку свідка на те, що бажає залишити квартиру онукам, але ОСОБА_2 не віддає їй паспорт, висловила намір написати заяву про втрату паспорту. Крім того, свідок зазначив, що ОСОБА_3 була в психологічній залежності від позивача.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Показання свідків є послідовними та деталізованими, узгоджуються між собою та письмовими доказами у справі, у суду відсутні підстави для визнання показань свідків недостовірними.

Таким чином, за дослідженими доказами, судом установлено, що заповіт, посвідчений державним нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори 24 липня 2018 року, за життя спадкодавця зберігався у позивача, яка була обізнана не лише про його існування, а й про зміст заповіту.

Враховуючи наведене суд дійшов висновку про те, що позивач не звернулась вчасно до нотаріальної контори без поважних причин, а єдина наведена нею причина пропуску визначеного законом строку на подання заяви про прийняття спадщини - необізнаність про існування заповіту не знайшла свого підтвердження та спростовується наведеними вище доказами.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, через недоведеність причин, які відповідно до положень частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути визнані поважними для визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача у сплаченому при зверненні до суду розмірі.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 1216-1218, 1220, 1222, 1223, 1233, 1268-1270, 1272 Цивільного кодексу України, статтями 2, 10, 12, 13, 76-81, 89, 90, 95, 141, 209, 258, 259, 263-266, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

У задоволенні позову ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 ), третя особа: Десята Київська державна нотаріальна контора в особі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (, місцезнаходження: м. Київ, провулок Музейний, буд. 2-Д), про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне рішення суду складено 25 червня 2025 року.

Суддя: