Номер провадження: 22-ц/813/1942/25
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.04.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Лозко Ю.П.

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Пересипка Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2024 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання іпотечного договору недійсним та скасування державної реєстрації,

встановив:

У серпні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним вище позовом, к якому просив визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію іпотечного договору №786 від 12.04.2019 р., видавник приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Божемовська Н.В., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 161 кв.м, житловою площею 103,6 кв.м.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2019 року у справі № 522/20252/18 стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 652 195 рн. за договором розписки від 01.09.2015 року та суму сплаченого судового збору у розмірі 6 522 грн.

Виконавчий лист з примусового виконання вказаного судового рішення перебуває на виконанні у Другому Приморському відділі державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (ВП № 59322235).

ОСОБА_3 добровільно рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2019 року у справі № 522/20252/18 не виконує, крім того 12.04.2019 року уклав із ОСОБА_1 іпотечний договір № 786, предметом іпотеки є квартира, що належить ОСОБА_3 на праві власності, загальною площею 161 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 , на забезпечення виконання договору позики .

Позивач вважає, що укладення та подальша реєстрація іпотечного договору № 786 між відповідачами є кроком до уникнення відповідальності ОСОБА_3 щодо виконання рішення суду про стягнення боргу на користь ОСОБА_2 .

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2024 року вказаний вище позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано недійсним іпотечний договір № 786 від 12.04.2019 року, видавник приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Божемовська Н.В., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 161 кв.м., житловою площею 103,6 кв.м. Вирішено питання щодо судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 просить рішення суду першої скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на те, що висновок суду першої інстанції ґрунтується виключно на припущення, без встановлення обов`язкових ознак фраудаторності правочину, про які зазначив суд. Також скаржник зауважує про безпідставне посилання суду першої інстанції одночасно, як на удаваність опорюваного правочину так і на його фіктивність.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, просить залишити таку без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, як законне та обґрунтоване.

Учасники справи будучи належним чином повідомленими про дату, час, і місце розгляду справи не з`явились, заяв про відкладення розгляду справи до суду не подавали, що відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що про укладання спірного договору з метою уникнення від виконання судового рішення Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2019 року у справі № 522/20252/18 свідчить те, що ОСОБА_3 після укладення договору позики грошей, не розрахувався з ОСОБА_2 .

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду, зважаючи на таке.

Як убачається з матеріалів справи, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 04 березня 2019 року у справі № 522/20252/18 стягнуто з ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 652 195 грн за договором розписки від 01.09.2015 року та суму сплаченого судового збору у розмірі 6 522 грн (т.1 а.с.13-15).

ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 10.06.2008 року набув право власності на 215/1000 частини квартири загальною площею 161 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с.60), а 11.04.2019 року - на 785/1000 частин (т.1 а.с. 62).

09.04.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_3 прийняв у власність грошову суму у розмірі 3 000 000 грн (134 579, 44 дол. США), які зобов`язується повернути позикодавцю у строк до 08.10.2020 року, у передбаченому цим Договором порядку.

19.04.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір на забезпечення виконання зобов`язання за вказаним вище Договором позики, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_3 належить на праві власності ОСОБА_3 . (а.с. 47-56 т. 1).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Одним і з визначених у статті 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.. 1046 ЦК України).

Відповідно до ст. 575 ЦК України Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, а також застава об`єкта незавершеного будівництва, майбутнього об`єкта нерухомості. Подільний об`єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку лише у випадках, визначених законом.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року N 2-р (II)/2021 у справі N 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що, оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 ЦК України, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Верховний Суд в постановах від 20 серпня 2024 року в справі N 700/337/23 (провадження N 61-6444св24), від 10 липня 2024 року в справі N 201/3274/21 (провадження N 61-4014св23), від 16 червня 2021 року в справі N 747/306/19 (провадження N 61-1272св20) виснував, що приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) "використовувала/використовували право на зло"; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 вересня 2022 року в справі N 369/8077/19).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Недійсність договору як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю "нівелювання" правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанови Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі N 201/3274/21 (провадження N 61-4014св23), від 22 листопада 2023 року в справі N 128/1878/20 (провадження N 61-2477св23)).

У ЦК України закріплений підхід, за якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) "через можливість доступу до майна боржника", навіть і того, що перебуває в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі N 523/17429/20, провадження N 61-2612св23).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19), на яку, зокрема, посилаються заявники в касаційних скаргах, виснувала, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Тобто Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як:

-фіктивного (стаття 234 ЦК України);

-такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);

-такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Договір, як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі N 523/17429/20 (провадження N 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значущих дій.

Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент (контрагенти), з яким (якими) боржник учиняє оспорюваний договір; ціна договору (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни договору контрагентом боржника; дотримання процедури (черговості) при виконанні зобов`язань, якщо така процедура визначена законом імперативно.

Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила і в постанові від 07 вересня 2022 року в справі N 910/16579/20 (провадження N 12-60гс21).

Отже, Верховний Суд вже сформував усталену судову практику про можливість оскарження такого (фраудаторного) правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує такий правочин, якщо ця особа доведе, що особа, яка уклала договір та відчужила за ним майно, свідомо погіршила свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором.

У постановах Верховного Суду від 09 серпня 2024 року в справі N 361/155/21 (провадження N 61-3612св24), від 29 червня 2022 року в справі N 750/11492/19 (провадження N 61-4044св21) вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Водночас та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Звертаючись до суду з цим позовом ОСОБА_2 , підставою для визнання недійсним оспорюваного правочину зазначив його фіктивність та наявність у ньому ознак фраудаторного правочину.

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються цим правочином. Такий правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання договору недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає її зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (такі правові висновки сформулювала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі N 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19)).

Отже, при кваліфікації оспорюваного правочину як фіктивного судам необхідно встановити факт його вчинення для годиться (про людське око) обома сторонами, позаяк якщо одна зі сторін діяла лише для годиться, а інша намагалася досягти правового результату - такий правочин не можна визнати фіктивним.

Подібні висновки Велика Палата Верховного Суду зробила і в постанові від 07 вересня 2022 року в справі N 910/16579/20 (провадження N 12-60гс21).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Водночас критеріями, для кваліфікації договору, як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Отже, звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 мав довести відповідність оспорюваного правочину вказаним вище критеріям, проте, у порушення вимог ст.ст. 12, 77-81 ЦПК України, доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем суду не надано.

Дійсно, на день укладення між відповідачами Іпотечного договору від 19.04.2019 року, було ухвалено та набрало законної сили рішення про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості 652 195 грн та суми судового збору.

Так, попри посилання на перебування вказаного судового рішення на примусовому виконанні та ухилення відповідача від сплати відповідної заборгованості, позивач не дає суду жодних доказів, вказаних обставин.

Дійсно, з інформації, наявної у відкритому доступі у Реєстрі виконавчих проваджень (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors), у провадженні Приморського ВДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) перебувало виконавче провадження №59322235, боржник - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягувач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Проте, жодних доказів умисного ухилення боржника від виконання рішення суду позивачем надано не було.

При цьому, колегія суддів зауважує, що сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс ( постанови Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18 та від 27.05.2020 року у справі № 2-879/13).

Колегія суддів також приймає до уваги, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2020 року було відмовлено у задоволені подання Другого Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове обмеження управі виїзду за межі України ОСОБА_3 , зокрема, з підстав відсутності доказів ухилення останнього від виконання рішення суду.

Відсутні у матеріалах справи також і докази існування між сторонами оспорюваного правочину зв`язків поза укладенням Договору позики та Іпотечного договору, а також наявності у таких умислу на вчинення фіктивного правочину, метою якого було унеможливлення звернення стягнення на єдине майно, за рахунок якого можливе задоволення вимог ОСОБА_2 .

Так, позивачем, зокрема, не доведено, що квартира АДРЕСА_3 , яка є предметом оспорюваного Іпотечного договору є єдиним майном ОСОБА_3 , на яке може бути звернено стягнення в рахунок заборгованості перед ОСОБА_2 .

Також оспорюваний правочин не є безвідплатним, оскільки укладений на забезпечення виконання ОСОБА_3 грошового зобов`язання перед ОСОБА_1 , за Договором позики. Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що вартість іпотечного майна за оспорюваним договором значно перевищує розмір заборгованості ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 ,

Крім того, оцінюючи критично твердження позивача про навмисне погіршення ОСОБА_3 власного матеріального стану після ухвалення рішення про стягнення з нього заборгованості, колегія суддів зауважує, що право власності на більше ніж 2/3 відповідно нерухомого майна було набуто ОСОБА_3 після ухвалення, рішенням Приморським районним судом м. Одеси рішення у справі № 522/20252/18 04 березня 2019 року.

Підсумовуючи наведене вище та ураховуючи усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бюрг та інші проти Франції" (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гору проти Греції" №2) [ВП], § 41" (Gorou v. Greece no.2), колегія суддів доходить висновку, що позивачем не доведено суду підстав позову, оскільки не надано суду належних доказів відповідність оспорюваного Іпотечного договору від 19.04.2019 року критеріям, що кваліфікували б його, як фраудаторний, а тому помилковим є висновок суду про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2024 року та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання іпотечного договору недійсним та скасування державної реєстрації.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 02 травня 2025 року.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова