КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/2085/21
Провадження № 4-с/488/3/25
УХВАЛА

Іменем України

02.07.2025 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі Волошиній Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на неправомірні дії та постанови Головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Фариної Олени Володимирівни, -

встановив:

Заявник ОСОБА_2 , яка є боржником у виконавчому провадженні 74474797, що перебуває на примусовому виконанні у Центральному ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), звернулася до суду із даною скаргою, в обґрунтування якої вказала наступне.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.07.2023 р. по цивільній справі № 488/2085/21, з неї на користь ОСОБА_3 був стягнутий аванс, сплачений за попереднім договором , у розмірі 5 000 доларів США, що є еквівалентом 141 821,50 грн., та 3% за порушення грошового зобов`язання у розмірі 150 доларів США, що на час укладення попереднього договору є еквівалентом 4 254 грн., а всього стягнуто на загальну суму 5 150 доларів США, що є еквівалентом 146 075,50 грн. Також було стягнуто судовий збір у розмірі 1 736,23 грн.

За даним судовим рішенням Корабельним районним судом м. Миколаєва 16.10.2023 р. був виданий виконавчий лист № 488/2085/21.

В подальшому, постановою головного державного виконавця Центрального ВДВС Фариної О.В. від 18.03.2024 р. за вказаним виконавчим документом було відкрито виконавче провадження № 74474797.

Заявник вказує, що 19.03.2024 р. вона подала заяву до Центрального ВДВС про добровільне виконання судового рішення, а 26.03.2024 р. внесла перший місячний платіж. Проте, 10.04.2024 р. вона дізналася про те, що державним виконавцем було винесено постанову про зміну (доповнення) реєстраційних даних вищевказаного виконавчого провадження. Згідно цієї постанови резолютивна частина в АСВП була змінена, і замість:

«Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аванс, сплачений за попереднім договором від 07.11.2020 р. у розмірі - 5 000 доларів США, що є еквівалентом - 141 821,50 грн., та стягнути 3 % за порушення зобов`язання у розмірі - 150 доларів США, що на час укладення попереднього договору є еквівалентом 4 254 грн., а всього стягнути на загальну суму - 5 150 доларів США, що є еквівалентом - 146 075,50 грн.», було вказано:

«Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аванс, сплачений за попереднім договором від 07.11.2020 р. у розмірі - 5 000 доларів США, що є еквівалентом - 141 821,50 грн., та стягнути 3 % за порушення зобов`язання у розмірі - 150 доларів США, що на час укладення попереднього договору є еквівалентом 4 254 грн., а всього стягнути на загальну суму - 5 150 доларів США, що є еквівалентом - 146 075,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1736,23 грн. загальна сума заборгованості становить 5150,00 (USD) доларів США та 1736,23 грн. замість Сума коштів до стягнення за ВД: 146075.5 зазначити Сума коштів до стягнення за ВД: 5150 замість Валюта: гривня (UAH) зазначити Валюта: долари США (USD).

Крім цього, державним виконавцем було винесено постанову від 10.04.2024 р. про виправлення помилки у процесуальному документі, якою внесено виправлення до постанови про стягнення виконавчого збору від 10.04.2024 р., а саме: сума виконавчого збору що підлягає стягненню становить 515,00 USD доларів США та 173,62 грн.

Заявник не погоджується із вказаними діями та постановами державного виконавця, вважає їх незаконними мотивуючи тим, що в описовій частині рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 13.07.23 р. зазначено, що на користь позивача належить стягнути сплачений ним аванс у розмірі 5 000 доларів США за офіційним курсом на день укладення попереднього договору. У резолютивній частині цього ж судового рішення також вказано про гривневий еквівалент заборгованості, зафіксований на час укладення сторонами попереднього договору. Натомість, на думку заявника, державний виконавець протиправно та самовільно змінив суму заборгованості за виконавчим документом.

Посилаючись на викладене, заявник у своїй скарзі просила суд:

-визнати незаконними дії Головного державного виконавця Центрального ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Фариної О.В. в частині винесення постанови від 10.04.2024 року про зміну (доповнення) реєстраційних даних по ВП № 74474797 та постанови від 10.04.2024 року про виправлення помилки у процесуальному документі;

-скасувати постанову Головного державного виконавця Центрального ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) від 10.04.2024 р. про зміну (доповнення) реєстраційних даних по ВП №74474797 та постанову Головного державного виконавця Центрального ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) від 10.04.2024 року про виправлення помилки у процесуальному документі.

В судове засідання учасники судового розгляду не з`явилися, надали заяви про слухання справи у їх відсутність.

Головний державний виконавець Центрального ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Фарина О.В. надала відзив, у якому заперечувала проти задоволення скарги посилаючись на її безпідставність, необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджає її розгляду.

Дослідивши скаргу та зібрані по справі письмові докази, суд прийшов до наступного висновку.

Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд (стаття 129-1 Конституції України).

За змістом статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. З Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів:

1)виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України;

1') судових наказів;

2) ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом;

3) виконавчих написів нотаріусів;

4) посвідчень комісій по трудових спорах, що видаються на підставі відповідних рішень таких комісій;

5) постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди;

6) постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом;

7) рішень інших державних органів, рішень (актів) Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку та рішень Національного банку України, які законом визнані виконавчими документами;

8) рішень Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", а також рішень інших міжнародних юрисдикційних органів у випадках, передбачених міжнародним договором України;

9) рішень (постанов) суб`єктів державного фінансового моніторингу (їх уповноважених посадових осіб), якщо їх виконання за законом покладено на органи та осіб, які здійснюють примусове виконання рішень;

10) рішень Органу суспільного нагляду за аудиторською діяльністю або

Аудиторської палати України, які законом визнані виконавчими

документами;

11) рішень Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення

про застосування заходів реагування у вигляді штрафу.

Стаття 18 цього ж Закону визначає права та обов`язки державних виконавців, зокрема, зазначає, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частиною першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 447? ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду:

а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи;

б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні головного державного виконавця Центрального ВДВС у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеси) Фарини О.В. перебуває виконавче провадження № 74474797 з примусового виконання виконавчого листа № 488/2085/21, виданого Корабельним районним судом м. Миколаєва 16.10.2023 р. про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 авансу, сплаченого за попереднім договором від 07.11.2020 р., у розмірі 5 000 доларів США, що є еквівалентом 141 821,50 грн., та стягнення 3% за порушення зобов`язання у розмірі 150 доларів США, що на час укладення попереднього договору є еквівалентом 4 254 грн., а всього на загальну суму 5 150 доларів США, що є еквівалентом 146 075,50 грн.

Вказане виконавче провадження було відкрито постановою від 18.03.2024 р.

Постановою цього ж державного виконавця від 10.04.2024 р. були внесені зміни в автоматизованій системі виконавчого провадження, і у резолютивній частині замість:

«Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аванс, сплачений за попереднім договором від 07.11.2020 р. у розмірі - 5 000 доларів США, що є еквівалентом - 141 821,50 грн., та стягнути 3 % за порушення зобов`язання у розмірі - 150 доларів США, що на час укладення попереднього договору є еквівалентом 4 254 грн., а всього стягнути на загальну суму - 5 150 доларів США, що є еквівалентом - 146 075,50 грн.»,

було вказано:

«Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аванс, сплачений за попереднім договором від 07.11.2020 р. у розмірі - 5 000 доларів США, що є еквівалентом - 141 821,50 грн., та стягнути 3 % за порушення зобов`язання у розмірі - 150 доларів США, що на час укладення попереднього договору є еквівалентом 4 254 грн., а всього стягнути на загальну суму - 5 150 доларів США, що є еквівалентом - 146 075,50 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1736,23 грн. загальна сума заборгованості становить 5150,00 (USD) доларів США та 1736,23 грн. замість Сума коштів до стягнення за ВД: 146075.5 зазначити Сума коштів до стягнення за ВД: 5150 замість Валюта: гривня (UAH) зазначити Валюта: долари США (USD).

Крім цього, 10.04.2024 р. державним виконавцем у цьому ж виконавчому провадженні було винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі, згідно якої внесені виправлення до постанови про стягнення виконавчого збору від 10.04.2024 р., щодо суми та валюти виконавчого збору. Зокрема, вказано, що сума виконавчого збору, що підлягає стягненню становить 515,00 USD доларів США та 173,62 грн.

Даючи оцінку діям державного виконавця та винесеним ним постановам, суд вважає необхідним зазначити, що згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Водночас Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання на території України грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги.

Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду та викладений, зокрема, у постановах від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16, від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16, від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17, та у постанові від 11.09.2024 р. у справі № 500/5194/16.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Таке твердження узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, сформульованим у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).

З огляду на зазначене виконання за виконавчим листом у даному випадку повинно здійснюватися саме в іноземній валюті.

Таким чином, за наслідками судового розгляду скарги, суд прийшов до висновку, що оскаржувані дії державного виконавця та винесені ним постанови є правомірними та не суперечать діючому законодавству, оскільки між стягувачем та боржником існувало зобов`язання, визначене в іноземній валюті. Тому у разі зазначення в судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні, стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума саме в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, як це вважає необхідним боржник.

До того ж, відповідно до положень ст. 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

З огляду на вищевикладене та встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про те, що державний виконавець діяв відповідно до закону і право заявника не було порушено, через це не вбачає правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 .

Керуючись ст. ст. 447-451 ЦПК України, суд -

Ухвалив:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на неправомірні дії та постанови Головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Фариної Олени Володимирівни відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Л.І. Селіщева