Справа № 345/3452/24
Провадження № 22-ц/4808/681/25
Головуючий у 1 інстанції Гапоненко Р. В.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Девляшевського В.А.,

суддів: Василишин Л.В., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Гудяк Х.М.,

за участю відповідача ОСОБА_1 та його представника,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 , на рішення Калуського міськрайонного суду в складі судді Гапоненка Р.В., ухвалене 05 березня 2025 року в м. Калуші Івано-Франківської області, повний текст якого виготовлено 06 березня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

В червні 2024 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що між сторонами 01 серпня 2021 року укладено договір позики, посвідчений борговою розпискою, згідно якого він позичив відповідачу 4 000,00 американських доларів, що за комерційним курсом валют становить 158 440,00 грн. При цьому було погоджено, що останній поверне борг до 01 грудня 2021 року. Оскільки ОСОБА_1 це зобов`язання не виконав, гроші на неодноразові нагадування не повернув, просив стягнути з нього 158 440 грн основного боргу, 62 008,37 грн інфляційних втрат та 13 329,74 грн 3% річних, а разом 233 778,11 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 05 березня 2025 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 01.08.2021 року у сумі 166 312,80 грн, що станом на 05.03.2025 (за курсом НБУ на день розгляду справи) еквівалентно сумі 4000,00 доларів США, а також три проценти річних від простроченої суми грошового зобов`язання за період з 02.08.2021 по 23.02.2022 включно у сумі 2 815,93 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, вважаючи його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Просив рішення скасувати, а в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не взяв до увагу той факт, що кошти надавались ОСОБА_2 на лікування саме своїй дочці - на той час цивільній дружині відповідача, а не самому відповідачу. Написання даної розписки відбувалося проти справжньої волі відповідача, в стані нервово-емоційної стресової ситуації, викликаної терміновою госпіталізацією дружини. Позивач жодним чином не спростував вказаних обставин.

Вказує, що у доданій до позову розписці відсутні обов`язкові елементи, зокрема: паспортні дані позичальника та позикодавця, умови щодо місця виконання договору, моменту передачі грошових коштів. Між тим, на думку представника скаржника, боргова розписка, яка не містить посилання на момент передачі грошових коштів, умови надання та повернення коштів є суперечливим доказом, відтак не може свідчити про укладання договору позики.

Вважає, що суд ухвалюючи рішення, також не взяв до уваги надані ОСОБА_1 платіжні квитанції АТ КБ «Приват банк» від 28.06.2024 на загальну суму 125 951,82 грн, перераховані ОСОБА_3 , обгрунтовуючи це відсутністю в договорі умови перерахування коштів на рахунок третім особам. Натомість судом не надано належну правову оцінку даним доказам. Так, ОСОБА_1 перебував у службовому відрядженні в складі зведеного загону, який брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України на території Донецької та Луганської областей починаючи з 23.05.2022 по 30.06.2022. Після мобілізації відповідача до ЗСУ його дружина повідомила, що її батькові терміново потрібні кошти, і сторони домовилися про повернення раніше наданих грошей на лікування. Оскільки ОСОБА_1 перебував у зоні бойових дій, а ОСОБА_2 не мав банківського рахунку, за згодою Позивача кошти переказувались на рахунок його дружини ОСОБА_3 .

Крім того, на думку представника скаржника, судом також неправомірно стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у сумі 2337,78 грн, тоді як до матеріалів справи було надано копії довідки МСЕК, де вказано, що ОСОБА_1 є особою з інвалідність ІІ групи, а тому в силу Закону України «Про сплату судового збору» звільнений від сплати судового збору.

Правом на подання відзиву ОСОБА_2 не скористався.

В судове засідання ОСОБА_2 повторно не з`явився з невідомих суду причин, хоча він та його представниця були належним чином завчасно повідомлені про розгляд справи шляхом направлення повісток.

Враховуючи належне повідомлення осіб, зазначених вище, про дату, час і місце розгляду справи, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи в зв`язку із їх неявкою не вбачає.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 доводи апеляційної скарги підтримали з наведених у ній мотивів.

Згідно положень статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_1 та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду не повністю відповідає цим вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції вважав, що відповідач ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти у визначений розпискою строк не повернув.Відтак, на думку суду, позовні вимоги про стягнення коштів за договором позики від 01.08.2021 у розмірі 4 000 дол. США є доведеними та такими, що підлягають задоволенню. З урахуванням наведеного суд також вважав, що в даному випадку наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних від простроченої суми у розмірі 2815,93 грн.

З вказаними висновками колегія погоджується не повністю.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, 01 березня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно якого останній отримав в борг кошти в розмірі 4000,00 доларів США, які він зобов`язувався повернути до 01.12.2021. Підтвердженням цього договору є письмова розписка за підписом позичальника (а.с. 4).

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що зазначену в розписці суму боргу відповідач вчасно не повернув.

В свою чергу ОСОБА_1 заявлені вимоги не визнав, зазначивши, що повністю повернув борг, перерахувавши кошти на банківську картку дружини позивача.

За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

В силу вимог статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), а якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

За таких обставин колегія суддів вважає, що надана відповідачем розписка, наявність її оригіналу у позивача, підтверджує укладення між сторонами договору позики, за яким позикодавцем є ОСОБА_2 , а позичальником ОСОБА_1 . При цьому останній не заперечував, що власноручно писав вказану розписку та отримав гроші.

Посилання скаржника на те, що він виконав умови договору, що підтверджується квитанціями ПриватБанку від 28.06.2024 про переказ 125 951,82 грн на рахунок ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_2 не мав власного рахунку, а переказ здійснювався за згодою позивача, колегія суддів сприймає критично. Так, надані відповідачем докази не свідчать про належне виконання зобов`язання за договором, оскільки переказ коштів третій особі не відповідає умовам договору та не узгоджується з вимогами статті 526 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов`язання має виконуватися належним чином і у строк, встановлений договором або законом, однією стороною безпосередньо іншій стороні, якщо інше не передбачено договором чи законом.

За змістом положень статей 12,13,81ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності і диспозитивності. Кожна із сторін зобов`язана довести належними і допустимими доказами ті, обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Суд розглядає цивільні справи у межах заявлених вимог і на підставі доказів, наданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не може збирати докази, що стосуються спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судами у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.

Згідно із положеннями статті 76 ЦПК доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак враховуючи, що принцип диспозитивності цивільного судочинства не звільняє учасника справи від обов`язку доказування обставин, на які він посилається у підтвердження обставин, якими обґрунтовані заперечення позову, ОСОБА_1 в силу статті 81 ЦПК України будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження сплати боргу не надав.

А отже колегія погоджується з висновком суду про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу за договором позики від 01.08.2021 у сумі 166312,80 грн., що станом на 05.03.2025 (за курсом НБУ на день розгляду справи) еквівалентно сумі 4000 дол. США).

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі доводів апеляційної скарги, однак не може вийти за межі позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про стягнення 3% річних, суд послався на те, що зобов`язання вважається простроченим не з останнього дня повернення позики, а з наступного дня після кінцевої дати її повернення, зазначеної в договорі (01.08.2021), тобто з 02.08.2021 року і до 23 лютого 2022 року включно, що становить 206 днів прострочення.

Водночас у розписці зазначено, що кошти позичальник зобов`язується повернути до 01.12.2021. Відтак, прострочення має обчислюватися з 02.12.2021, і саме з цієї дати слід нараховувати 3% річних. Тобто за 84 дні.

Отже, розрахунок 3 % річних, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 повинен бути наступним: 166312,80 грн. х 3 % річних / 365 х 84= 1 148,24 грн.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає зміні, шляхом зменшення суми стягнутих трьох процентів річних за період з 02 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року з 2 815,93 грн до 1 148,24 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Як вбачається з довідки до акта огляду медико-соціальною експетною комісією серія 12 ААГ від 12.02.2024 року ОСОБА_1 є інвалідом другої групи.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Зважаючи на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, та оскільки він відповідно до положень статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, ОСОБА_2 належить компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 1 675,00 грн пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 374, 376, 381 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 05 березня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 трьох процентів річних від простроченої суми грошового зобов`язання за договором позики змінити, зменшивши суму стягнутих трьох процентів річних за період з 02 грудня 2021 року по 23 лютого 2022 року з 2 815,93 грн до 1 148,24 грн.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 05 березня 2025 року в частині розподілу судових витрат змінити. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким компенсувати ОСОБА_2 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати зі сплати судового збору, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, у розмірі 1 675,00 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: Л.В. Василишин

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови виготовлено 27 червня 2025 року