0Справа № 379/278/25
Провадження № 2/375/580/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2025 року селище Рокитне

Рокитнянський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Банах-Кокус О.В.

за участю секретаря судового засідання Потапенко А.В.

за участі:

позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Рокитне Білоцерківського району Київської області за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2025 року позивач звернувся до Таращанського районного суду Київської області з позовними вимогами про стягнення з ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 73859,94 гривень.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18 червня 2024 року приблизно о 14 год 20 хв в с. Лук`янівка Білоцерківського району, ОСОБА_2 (далі-Відповідач) керуючи транспортним засобом «Mercedes-Benz 110D», н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху та не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Daewoo Lanos» н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 (далі- Позивач), внаслідок чого, автомобіль отримав механічні пошкодження, чим завдано матеріальної шкоди.

Позивач надіслав до Відповідача лист-претензію, у якій просив прийняти залишки знищеного транспортного засобу «Daewoo Lanos» н.з. НОМЕР_2 , які знаходяться за адресою: Київська область, село Степок, вул. Братів Мащенко, 65. Проте Відповідач не повідомив Позивача про своє рішення, тому Позивач змушений розпочати процедуру стягнення боргу через суд.

На момент настання страхового випадку діяв договір Добровільного страхування наземних транспортних засобів № від 29 червня 2023 року, укладений із страховою компанією ПАТ Національна страхова компанія «ОРАНТА», згідно якого страхова компанія прийняла на себе ризики щодо автомобіля, який належав Позивачеві.

У зв`язку з ушкодженнями автомобіля Позивача під час ДТП, страховою компанією було здійснено виплату страхового відшкодування в сумі 54366,24 грн, що підтверджується страховим актом № ОЦВ-24-33-11115/1 від 2 серпня 2024 року.

Згідно з постановою суду вищезазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини Відповідача та його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу.

Зважаючи на зазначені обставини, позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду у сумі 73859,94 грн, що становить різницю між вартістю відновлювального ремонту у сумі 128226,18 грн та сумою страхового відшкодування, у сумі 54366,24 грн.

Ухвалою Таращанського районного суду Київської області від 17 лютого 2025 року позовну заяву передано для розгляду за підсудністю до Рокитнянського районного суду Київської області.

12 березня 2025 року справа надійшла до Рокитнянського районного суду Київської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 березня 2025 року визначено головуючого суддю Банах-Кокус О.В.

19 березня 2025 року ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням (викликом) сторін.

24 червня 2025 року ухвалою суду задоволено заяву позивача, про відкликання заяви про залишення без розгляду позовної заяви та продовжено розгляд справи. Також залишено без розгляду заяву позивача про долучення доказів до матеріалів справи.

Відповідач повідомлявся про розгляд справи судом належним чином за зареєстрованим місцем проживання, відповідно до поштового повідомлення, копія ухвали про відкриття провадження у справі, яка направлялась за місцем реєстрації місця проживання відповідача ОСОБА_2 повернулась на адресу суду. Відзив на позов та клопотання від відповідача не надходили, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Враховується судом і рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 згідно якого у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином.

Відзив на позовну заяву не надходив.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав, просив задовольнити.

Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, 24.06.2025 суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення, відклавши його ухвалення та проголошення, оголосивши дату та час проголошення 15.00 год 27.06.2025.

Виходячи з наданих позивачем доказів судом встановлено такі обставини:

18 червня 2024 року приблизно о 14 год 20 хв в с. Лук`янівка Білоцерківського району, ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом «Mercedes-Benz 110D», н.з. НОМЕР_1 , не вибрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу повністю контролювати рух та безпечно керувати ним, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого здійснив зіткнення з транспортним засобом «Daewoo Lanos» н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 , який рухався попереду та мав намір здійснити поворот ліворуч. Внаслідок чого, автомобілі отримали механічні пошкодження, чим завдано матеріальної шкоди. Своїми діями ОСОБА_2 порушив вимоги п. 12.1, 13.1 Правил дорожнього руху України.

Постановою Таращанського районного суду Київської області від 16 липня 2024року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 12).

Відповідно до пункту 6 статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність водія ТЗ «Mercedes-Benz 110D», н.з. НОМЕР_1 була застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 29 червня 2023року № 215427643 в ПрАТ НАСК «ОРАНТА», що підтверджується листом ПрАТ НАСК «ОРАНТА» від 9 серпня 2024 року №09-02-17/8797 (а.с.9) та листом від 2 серпня 2024 року №09-02-22/5615 (а.с.10).

Відповідно до листа ПАТ НАСК «ОРАНТА» №09-02-17/8797 від 9 серпня 2024 року ПАТ НАСК «ОРАНТА», повідомило позивача, що відповідно до звіту №39120 від 19 липня 2024 року ринкова вартість транспортного засобу «Daewoo Lanos» д.р.н. НОМЕР_2 до ДТП становить 116365,27 грн, а вартість відновлювального ремонту - 128226,18 грн, тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним. Також зазначено, що відповідно до висновку №39120/1 від 19 липня 2024 року вартість транспортного засобу «Daewoo Lanos» д.р.н. НОМЕР_2 після ДТП складає 59499,03 грн. Згідно зі страховим актом №ОЦВ-24-33-11115/1 від 2 серпня 2024 року та відповідно до поданої заяви про страхове відшкодування, ПАТ НАСК «ОРАНТА» 2 серпня 2024 року було здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 54366,24 грн (116365,27 грн (вартість ТЗ до ДТП) 59499,03 грн (вартість ТЗ після ДТП) 2500,00 грн (франшиза)) (а.с. 9).

Згідно із листом ПАТ НАСК «ОРАНТА» № 09-02-22/5615 від 2 серпня 2024 року повідомило ОСОБА_1 , що розглянувши матеріали справи №24-33-11115 ПАТ НАСК «ОРАНТА» було прийнято рішення щодо виплати позивачу страхового відшкодування у розмірі 54366,24 грн згідно страхового акту №ОЦВ-24-33-11115/1 від 2 серпня 2024 року (а.с. 10).

Відповідно до страхового акту №ОЦВ-24-33-11115/1 від 2 серпня 2024 року сума страхового відшкодування складає 54366,24 грн.

Відповідно до розрахунку страхового відшкодування дійсна вартість ТЗ 116365,27грн, страхова сума за договором 160000,00 грн, вартість відновлювального ремонту без врахування зносу деталей, що замінюються 128226,18 грн, розмір франшизи 2500,00 грн, дійсна вартість ТЗ у пошкодженому стані після складає 59499,03 (а.с.11 на звороті).

3 грудня 2024 року Позивачем на адресу відповідача надіслано претензію про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок ДТП (а.с. 15-18), однак відповідач проігнорував його повідомлення та не надав відповіді, тим самим він розцінив його бездіяльність як відмову відшкодовувати завдану шкоду.

Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини 3 статті 12, частинами 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010).

У статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно з частиною 1 статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно із статтею 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини 5 статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03.10.2018 (справа №760/15471/15-ц) та від 14.12.2021 (справа № 147/66/17) вказала, що «відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності».

Відповідно до статті 28 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана, зокрема, з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу.

Згідно статті 29 «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, зокрема, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а згідно до статті 30 - транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

У постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 643/4161/15-ц, Верховний Суд дійшов висновку про те, що відповідно достатті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.

Отже, якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП.

З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що автомобіль вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є економічно необгрунтваним, витрати на ремонт перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. У разі, якщо власник не згоден із визначенням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця пригоди.

Також, слід врахувати зміст п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27березня 1992р. №6, у якому роз`яснено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди.

Верховний Суд у постанові від 20.10.2021 року у справі №205/1314/16-ц про застосування ст. 30 ЗУ№ 1961-IV дійшов висновку, що у разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди. Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди здійснюється у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Право на залишки транспортного засобу отримує страховик (моторне транспортне страхове бюро), або інша особа, яка відповідає за завдану шкоду.

На підтвердження позовних вимог до позову долучено страховий акт № ОЦВ-24-33-11115/1, розрахунок страхового відшкодування та листи ПАТ НАСК «ОРАНТА» від 2серпня 2024 року та від 9 серпня 2024 року.

У деліктних зобов`язаннях, з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди, а позивач доводить наявність шкоди та розмір шкоди, протиправність дій відповідача та причинний зв`язок між ними.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

У частині другій статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (частина перша статті 81 ЦПК України).

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 (справа №129/1033/13-ц) зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона, якщо інша сторона не надала доказів протилежного. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто «концепція негативного доказу» не може тлумачитися так, що певна обставина вважається доведеною, допоки інша сторона її не спростувала, оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. За загальним правилом, тягар доведення обставин, які є підставою позову, покладається на позивача.

Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач, є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач, для відхилення його заперечень проти позову (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 707/2882/19)

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник має усвідомлювати, що несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю.

У постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, висновком експерта, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та положенням Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України №1335/5/1159 від 24.07.2009.

Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутній висновок експерта, звіт про оцінку який виконаний оцінювачем або експертом відповідно до законодавства.

Враховуючи те, що позивачем не надано висновок експертного дослідження, звіт про оцінку, сторона позивача не довела, що автомобіль позивача внаслідок ДТП є фізично знищеним, суд доходить висновку про недоведеність позовних вимог щодо заподіяної позивачу матеріальної шкоди.

Варто вказати, що суд позбавлений права збирання доказів за власною ініціативою, оскільки обов`язок доказування покладається на сторони. Доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доведення підстав позову покладається на позивача. Наведені положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 03.06.2021 (справа № 461/2217/19).

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди недоведеними, а тому у задоволенні таких вимог слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю.

У зв`язку із відмовою у задоволенні позову відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. 22, 1166, 1192, 1194 ЦК України, ст.4, 13, 89, 141, 223, 247, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відшкодування шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня отримання рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reestr.court.gov.ua

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Повний текст судового рішення складено 27 червня 2025 року.

Суддя Олена БАНАХ-КОКУС