Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

Справа № 126/1905/24

Провадження № 2/126/161/2025

"25" червня 2025 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді Рудя О.Г.

із секретарем Кучанською В.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Куцяка Ф.Г.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача адвоката Господарець А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бершадь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в якому уточнивши свої позовні вимоги просить стягнути із ОСОБА_2 на свою користь матеріальну шкоду завдану йому внаслідок ДТП, яка включає вартість запасних частин та відновлювальних робіт на ремонт автомобіля в розмірі 115378,20 грн., моральну шкоду в розмірі 22000 грн., а також понесені судові витрати.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31.03.2024 о 17 гол. 45 хв. в м. Бершадь по вул. Будкевича Гайсинського району Вінницької області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів Fiat державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 і яким на час скоєння ДТП керував відповідач ОСОБА_2 та транспортного засобу Toyota Rav-4 державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_3 і яким на час дорожньо-транспортної пригоди керував позивач ОСОБА_1 ..

Цивільно-правову відповідальність транспортного засобу Fiat державний номерний знак НОМЕР_1 , яким на час скоєння ДТП керував відповідач, з вини якого сталася дорожньо-транспортна пригода, не було застраховано за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів.

Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу Toyota Rav-4 державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_3 і яким на час дорожньо-транспортної пригоди керував позивач за полісом обов`язкового страхування також застраховано не було.

Оскільки, пошкоджені в результаті ДТП транспортні засоби не були застраховані за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що виключає право на страхове відшкодування за рахунок страхових виплат, завдана шкода підлягає відшкодуванню за рахунок винної особи, по вині якої сталася дорожньо-транспортна пригода.

При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) зазначено, що «факт правомірності володіння особою транспортним засобом є: достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну.

Пунктом 2.2. ПДР, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306 передбачено, що власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Отже, водію, який правомірно керував транспортним засобом належить право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страхової компанії, або ж винуватця дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідач ОСОБА_2 на законних правових підставах, згідно відповідних документів: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційним документом на транспортний засіб, який був переданий його власником, на автомобілі Fiat державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 31.0.3.2024 керував на час скоєння ДТП цим автомобілем, та о 17 год. 45 хв. в м. Бершаді по вул. Будкевича при зміні напрямку руху, а саме виїзду на зустрічну смугу не надав перевагу зустрічному транспортному засобу Toyota Rav-4 державний номерний знак НОМЕР_3 під керуванням позивача, внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

За наслідками розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, складеного за фактом ДТП за участю позивача та за участю відповідача Бершадським районним судом Вінницької області провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП закрито за спливом строку накладення адміністративного стягнення. Рішення суду по справі свідчить про наявність вини саме водія ОСОБА_2 у вчиненні ним 31.03.2024 ДТП, так як у діях позивача відсутні ознаки будь-якого правопорушення і будь-якого протоколу чи винесення постанови відносно позивача по факту ДТП не складалось.

Також, вина водія ОСОБА_2 підтверджується і іншими доказами по справі: протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД № 258455 від 31.03.2024 відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАІІ, схемою місця ДТП від 31.03.2024, поясненнями сторін ДТП та свідків, рапортом на ім`я начальника поліції від 31.03.2024 та іншими матеріалами справи.

Згідно рахунку сервісного центру TOВ "Преміум Мотор" № СПМ-К-Е06730 від 05.04.2024 загальна сума майнової шкоди завданої йому внаслідок ДТП, яка включає вартість запасних частин та відновлювальних робіт для ремонту автомобіля, який був пошкоджений під час ДТП складає 379160 грн. 40 коп.. Крім того, внаслідок скоєння ОСОБА_2 дорожньо-транспортної пригоди позивачу також було завдано моральної шкоди, що полягає у душевних та фізичних стражданнях, які на даний час проявляються і на стані його здоров`я. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням автомобіля і тому повинна бути йому відшкодована незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Протягом тривалого часу, у зв`язку з пошкодженням автомобіля, позивачу довелося самостійно шукати кошти на різні витрати, які стали наслідком дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, внаслідок ДТП він та члени його родини більше двох місяців немали змоги нормально вирішувати свої питання, їздити на роботу, оскільки він проживає в місті Бершаді, а працює в с. Джулинка, що складає біля 30 км. Багато справ, запланованих раніше, що потребували пересування автотранспортом, йому довелося відкласти, а від деяких з них він взагалі змушений був відмовитись, що спричинило для його сім`ї певні проблеми. Розмір заподіяної йому моральної шкоди визначити важко, але він має хоча б компенсувати ті емоційні страждання, які довелося перенести та витрати, пов`язані з відновленням психічного стану. Тому, розмір моральної шкоди, яка була йому завдана позивач оцінює в 22000 грн.. Цей розмір моральної шкоди враховує усі страждання, які довелося перенести йому та його родині, зокрема: порушення звичайного способу життя, негативного впливу на стан здоров`я, а також моральних страждань, пов`язаних з дорожньо-транспортною пригодою та пошкодженням майна.

Ухвалою Бершадського районного суду від 31.07.2024 року у справі відкрито провадження.

19.08.2024 представником відповідача адвокатом Господарець А.А. подано відзив на позовну заяву, у якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Відзив мотивований тим, що 31.03.2024 в м. Бершадь. по вул. Будкевича дійсно трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу Fiat д.н.з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 і яким на момент скоєння ДТП керував ОСОБА_2 та транспортним засобом Toyota Rav-4, д.н.з. НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_3 і яким на момент ДТП керував ОСОБА_1 .. За фактом вчинення ДТП працівниками поліції був складений протокол про вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_2 та направлений до суду. Відповідно постанови Бершадського районного суду Вінницької області від 01.07.2024 у справі № 126/811/24, провадження у справі про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків накладення адміністративного стягнення. Постанова про закриття провадження набула законної сили та не оскаржувалась. У мотивувальній частині даної постанови зазначено, що пункт 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративні правопорушення. Крім того, тлумачення абзацу першого статті 247 КУпАП дозволяє дійти висновку, що встановлення зазначених у цій статті юридичних фактів є єдиною необхідною підставою для припинення будь-яких дій щодо притягнення особи до адміністративної відповідальності незалежно від встановлених будь-яких інших обставин, що підлягають з`ясуванню при розгляді справи про адміністративне правопорушення (стаття 280 КУпАП), у тому числі й вини особи у його вчиненні. За правилами статті 284 КУпАП рішенням, що доводить вину особи, є постанова про накладення адміністративного стягнення або застосування заходів впливу, умовою якої є визначення вини. Тобто, вина відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди на даний час залишилась не доведеною. А єдиним допустимим доказом вини відповідача могла б бути лише постанова про накладення адміністративного стишення. Протокол про вчинення адміністративного правопорушення не є доказом вини, оскільки це відповідним чином оформлений уповноваженою особою процесуальний документ про вчинення діяння, яке містить ознаки правопорушення, передбаченого КУпАП. Тобто це спосіб фіксування обставин події. Як доказ матеріального збитку позивач до позовної заяви додає рахунок сервісного центру ТОВ «Преміум Моторе» № СПМ-К-Е06730 від 05.04.2024 на загальну суму вартості запасних частин та відновлюваних робіт для ремонту автомобіля на 379160 грн. 40 коп. Але даний рахунок не можна вважати доказом, оскільки достатнім і допустимим доказом матеріального збитку заподіяного внаслідок дорожньо-транспортної пригоди можна вважати лише висновок експерта за наслідками проведення транспортно-товарознавчої експертизи. З матеріалів справи вбачається, що цивільна-правова відповідальність учасників ДТП застрахована не була, а тому шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки повинна відшкодовуватись МТСБУ. Позивачем не надано доказів, чи він звертався до МТСБУ, чи була здійснена останнім виплата за майнову шкоду, чи отримував він відмову у виплаті страхового відшкодування. З матеріалів справи вбачається, що позов пред`явлений до неналежного відповідача. Належним відповідачем, у даному випадку, мало б бути МТСБУ. Так позивачем не надано до матеріалів справи належних та допустимих доказів, які свідчили б про протиправність дій відповідача по відношенню до позивача, а також доказів на підтвердження наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та шкодою, на яку посилається позивач. Позивач також не довів незаконність дій відповідача, який спричинив моральну шкоду, причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили. Крім того, позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди та не обгрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на обставини справи, факт наявності у позивача моральної шкоди залишається не доведеним, адже в матеріалах справи відсутні будь-які докази її завдання. Просить у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Куцяк Ф.Г. у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Надали пояснення аналогічні тим, які викладені в позовній заяві. Посилалися на проведену автотехнічну судову експертизу, яка повністю доводить вину відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача адвокат Господарець А.А. у судовому засіданні позов не визнали з підстав викладених у відзиві. Просили в задоволенні позову відмовити в зв`язку з його необгрунтованістю.

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 в судове засідання не явилася.

Заслухавши сторони, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом України.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що 31.03.2024 о 17 гол. 45 хв. в м. Бершадь по вул. Будкевича Гайсинського району Вінницької області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів Fiat державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_4 і яким на час скоєння ДТП керував відповідач ОСОБА_2 та транспортного засобу Toyota Rav-4 державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_3 і яким на час дорожньо-транспортної пригоди керував позивач ОСОБА_1 ..

Цивільно-правову відповідальність транспортного засобу Fiat державний номерний знак НОМЕР_1 , яким на час скоєння ДТП керував відповідач не було застраховано за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземних транспортних засобів.

Цивільно-правова відповідальність транспортного засобу Toyota Rav-4 державний номерний знак НОМЕР_2 , який належить на праві власності ОСОБА_3 і яким на час дорожньо-транспортної пригоди керував позивач за полісом обов`язкового страхування також застраховано не було.

Факт відсутності полісу обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів на вказані автомобілі підтверджується як самим позивачем так і самим відповідачем та ніким не оспорюється.

Оскільки, в результаті ДТПпошкоджені транспортні засоби не були застраховані за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що виключає право на страхове відшкодування за рахунок страхових виплат, завдана шкода підлягає відшкодуванню за рахунок винної особи, по вині якої сталася дорожньо-транспортна пригода.

За наслідками розгляду протоколу про адміністративне правопорушення, складеного за фактом ДТП за участю позивача та за участю відповідача Бершадським районним судом Вінницької області провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП було закрито за спливом строку накладення адміністративного стягнення.

Сторона позивача стверджує, що рішення суду по справі свідчить про наявність вини саме водія ОСОБА_2 у вчиненні ним 31.03.2024 ДТП, так як у діях позивача відсутні ознаки будь-якого правопорушення і будь-якого протоколу чи винесення постанови відносно позивача по факту ДТП не складалось. Зазначає, що вина водія ОСОБА_2 крім складеного відносно нього протоколу також підтверджується і іншими доказами по справі: схемою місця ДТП від 31.03.2024, поясненнями сторін ДТП та свідків, рапортом на ім`я начальника поліції від 31.03.2024.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача посилається на те, що оскільки ОСОБА_2 не було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП то вина в його діях відсутня.

З приводу цього, суд зазначає, що за ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У постанові ВС від 26 січня 2022 року в справі № 465/674/19 зазначено про те, що тлумачення ст. 1188 ЦК України свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі п. 1 ч.1 ст. 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.

При цьому, у постанові ВС від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».

Крім того, закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП (постанова ВС від 29 квітня 2020 року в справі № 686/4557/18).

За таких обставин, закриття справи про адміністративне правопорушення за ст.124 КУпАП відносно відповідача у зв`язку із закінченням строків накладання адміністративного стягнення не є підставою для звільнення його від цивільно-правової відповідальності, а вина відповідача в такому випадку встановлюється на загальних засадах, визначених цивільним законодавством.

Фактично підставою для застосування цивільно-правової відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 16.12.2024 за клопотанням представника позивача було призначено по справі автотехнічну експертизу, проведення якої доручено експертам Вінницького НДЕКЦ МВС України.

Згідно висновку експерта від 29.01.2025 року № СЕ-19/102-25/368-ІТ, у досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації, при заданому комплексі вихідних даних, в діях водія автомобіля Toyota Rav 4 (номерний НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху. У досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації, при заданому комплексі вихідних даних в діях водія автомобіля Fiat Doblo (номерний знак НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 вбачається невідповідність вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху. У досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації, при заданому комплексі вихідних даних в діях водія автомобіля Toyota Rav 4 (номерний знак НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 вбачається невідповідність вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху. У досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації, при заданому комплексі вихідних даних в діях водія автомобіля Fiat Doblo (номерний знак НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 вбачається невідповідність вимог п. 10.1 Правил дорожнього руху. У досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації, при заданому комплексі вихідних даних, водій автомобіля Toyota Rav 4 (номерний знак НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 не мав технічної можливості попередити зіткнення з автомобілем Fiat Doblo (номерний знак НОМЕР_1 ) шляхом екстреного гальмування, з зупинкою автомобіля Toyota Rav 4 до смуги руху автомобіля Fiat Doblo, при русі з швидкістю 40 км/год., тобто шляхом виконання вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху. У досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації при заданому комплексі вихідних даних, технічна можливість попередити зіткнення з автомобілем Toyota Rav 4 (номерний знак НОМЕР_2 ) у водія автомобіля Fiat Doblo (номерний знак НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 з технічної точки зору визначалась виконанням ним вимог п. п. 10.1, 10.5 Правил дорожнього руху. У досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації, при заданому комплексі вихідних даних, водій автомобіля Toyota Rav 4 (номерний знак НОМЕР_2 ) ОСОБА_1 мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем Fiat Doblo (номерний знак НОМЕР_1 ) шляхом екстреного гальмування, з зупинкою автомобіля Toyota Rav 4 до смуги руху автомобіля Fiat Doblo, при русі з максимально дозволеною швидкістю 50 км/год., тобто шляхом виконання вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху. У досліджуваній дорожньо-транспортній ситуації при заданому комплексі вихідних даних, технічна можливість попередити зіткнення з автомобілем Toyota Rav 4 (номерний знак НОМЕР_2 ) у водія автомобіля Fiat Doblo (номерний знак НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 з технічної точки зору визначалась виконанням ним вимог п. п. 10.1, 10.5 Правил дорожнього руху.

На переконання суду проведена судова автотехнічна експертиза доводить вину відповідача ОСОБА_2 у скоєнні ДТП , що мало місце 31.03.2024.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода завдана неправомірними діями майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка їх завдала.

Частиною 1 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (ч.2 ст. 1187 ЦК України).

При цьому, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. (п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»).

Згідно з п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04.07.2018 у справі № 755/18006/15-ц та від 17.01.2024 у справі № 569/4753/23.

Згідно з п. 1.7 ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961) забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Представник відповідача заперечуючи щодо позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що оскільки цивільна-правова відповідальність учасників ДТП застрахована не була, а тому шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки повинна відшкодовуватись МТСБУ. Позивачем не надано доказів, чи він звертався до МТСБУ, чи була здійснена останнім виплата за майнову шкоду, чи отримував він відмову у виплаті страхового відшкодування. А тому позов пред`явлений до неналежного відповідача. Належним відповідачем, у даному випадку, мало б бути МТСБУ.

Щодо цих тверджень, суд зазначає, що відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" № 1961 (в редакції, яка діяла на момент ДТП) МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону № 1961, учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності та особи з інвалідністю внаслідок війни, що визначені законом, особи з інвалідністю I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним особі з інвалідністю I групи, у її присутності, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України. Відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені особи, проводить МТСБУ у порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до п. 2.3 рішення Конституційного Суду України від 23.12.2014 № 7-рп/2014 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пункту 13.1 статті 13 Закону України № 1961, для учасників бойових дій та інвалідів війни, що визначені законом, інвалідів I групи умовою їх страхування є особисте керування належними їм транспортними засобами, а для інвалідів I групи - також і керування належними їм транспортними засобами іншою особою в їх присутності.

Отже, особи, наведені у пункті 13.1 статті 13 Закону № 1961, звільняються від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, а потерпілі особи мають право на відшкодування збитків від дорожньо-транспортної пригоди, винуватцями якої є зазначені у цьому пункті особи, за рахунок коштів Моторного бюро із фонду захисту потерпілих.

З наведеного вбачається, що МТСБУ відшкодовує шкоду, спричинену ДТП особам, які є потерпілими за умови, що винуватцем пригоди є особа, яка відповідно до п.13.1 ст. 13 Закону № 1961 звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Однак, в даному випадку відповідач не є особою, яка відповідно до п. 13.1 ст. 13 Закону № 1961 звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і транспортний засіб, яким він керував в момент ДТП, у якій відповідач є винуватцем не мав полісу обов`язкового страхування.

З огляду на викладене, суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що позов подано до неналежного відповідача, оскільки за встановлених обставин саме відповідач зобов`язаний відшкодувати шкоду позивачу як винуватець ДТП.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч. 2 ст. 83 ЦПК України)

Відповідно до пп. 2, 3, 6 ч. ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб; користуватися іншими визначеними законом процесуальними правами.

Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.

Системний аналіз наведених положень дає підстави стверджувати, що позивач, звертаючись в суд з позовом, подає докази, якими він обґрунтовує зміст позовних вимог і у разі отримання відзиву на позовну заяву/заперечення після відповіді на відзив, може подати докази, якими він спростовує чи підтверджує доводи сторони відповідача.

Аналогічні положення щодо права на подання доказів разом із заявами по суті учасниками справи регламентовано положеннями п. 1 ч. 5 ст. 178, ч. 3 ст. 179, ч. 3 ст. 180, ч. 3 ст. 181 ЦПК України.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом, як доказ спричиненого йому матеріального збитку, додав рахунок сервісного центру ТОВ «Преміум Моторе» № СПМ-К-Е06730 від 05.04.2024 на загальну суму вартості запасних частин та відновлюваних робіт для ремонту автомобіля на 379160 грн. 40 коп..

Заперечуючи щодо позовних вимог ОСОБА_1 , сторона відповідача зазначила, що даний рахунок не можна вважати належним доказом, оскільки достатнім і допустимим доказом матеріального збитку заподіяного внаслідок дорожньо-транспортної пригоди можна вважати лише висновок експерта за наслідками проведення транспортно-товарознавчої експертизи.

Представник відповідача - адвокат Господарець А.А. заявила клопотання про призначення по справі транспортно-товарознавчої експертизи, проведення якої просила доручити експертам Вінницького НДЕКЦ МВС України, попередивши їх про відповідальність по ст.ст. 384, 385 КК України.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 27.03.2025 було призначено по справі транспортно-товарознавчу експертизу. Згідно висновку експерта від 25.04.2025 року № СЕ-19/102-25/7651-АВ, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «TOYOTA RAV-4», реєстраційний номер НОМЕР_2 внаслідок пошкоджень під час ДТП з автомобілем FIAT Doblo реєстраційний номер НОМЕР_1 , яке відбулось 31.03.2024 року могла становити 115378,20 грн. (сто п`ятнадцять тисяч триста сімдесят вісім грн. 20 коп.), зв`язку з чим стороною позивача було зменшено позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди.

Таким чином, оскільки ДТП відбулась з вини відповідача, який на правовій підставі керував транспортним засобом, між його діями та наслідками, що настали, є причинно-наслідковий зв`язок, що встановлено в судовому засіданні, відповідно, сума відшкодування має бути стягнута з відповідача на користь позивача у розмірі 115378,20 грн., яка є матеріальною шкодою, спричиненою внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та документально підтверджена.

За цих обставин позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а тому із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню матеріальна шкода завдана внаслідок ДТП в розмірі 115378,20 грн..

Щодо стягнення моральної шкоди, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

Згідно зі статтею 1193 ЦК України зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини.

Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого.

Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними.

Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 569/4753/23 (касаційне провадження № 61-16332св23).

Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

З огляду на природу інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 235/3191/19.

Згідно з практикою ЄСПЛ, порушення прав людини вже саме по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Науменко проти України»).

Обґрунтовуючи заявлений розмір моральної шкоди в сумі 22000 грн., позивач стверджує, що внаслідок скоєння ОСОБА_2 дорожньо-транспортної пригоди йому було завдано душевних та фізичних страждань, які на даний час проявляються і на стані його здоров`я. Протягом тривалого часу, у зв`язку з пошкодженням автомобіля, йому довелося самостійно шукати кошти на різні витрати, які стали наслідком дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, внаслідок ДТП він та члени його родини більше двох місяців немали змоги нормально вирішувати свої питання, їздити на роботу, оскільки він проживає в місті Бершаді, а працює в с. Джулинка, що складає біля 30 км. Багато справ, запланованих раніше, що потребували пересування автотранспортом, йому довелося відкласти, а від деяких з них він взагалі змушений був відмовитись, що спричинило для його сім`ї певні проблеми.

Суд частково приймає до уваги наведені доводи а також враховує, що матеріальна шкода позивачу спричинена відповідачем на джерелі підвищеної небезпеки (транспортним засобом). Будь-яка ДТП, яка хоч і не має наслідком спричинення шкоди життю та здоров`ю, проте в її момент потерпіла особа переживає душевні хвилювання за своє життя, здоров`я та майно та наслідки, які можуть для нього настати. Суд також враховує особу відповідача, наслідки для майна позивача, які він спричинив внаслідок порушення Правил дорожнього руху. З огляду на викладене та враховуючи наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненням пошкодження транспортного засобу позивача, розміру таких наслідків, необхідність докладання останнім зусиль для ремонту автомобіля, зі зміною звичного способу житття позивача після ДТП, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що за заподіяну моральну шкоду позивачу є необхідним та достатнім розмір грошової компенсації 17000,00 грн., а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Під час ухвалення рішення суд, крім іншого, вирішує як розподілити між сторонами судові витрати (п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

За загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати з вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.

Оскільки позовні вимоги позивача задоволено частково, а тому, підлягають присудженню до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог 28,7 %, в розмірі 1151,3 грн., підтверджені квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки № 70226976 від 29.07.2024.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача витрат на проведення судової інженерно-транспортної експертизи, суд виходить із наступного.

Судом установлено, що за заявою представника позивача адвоката Куцяка Ф.Г. в межах цивільної справи № 126/1905/24 Вінницьким НДЕКЦ МВС України було проведено судову інженерно-транспортну експертизу, про що свідчить висновок експерта від 29.01.2025 року № СЕ-19/102-25/368-ІТ.

Згідно з рахунком Вінницького НДЕКЦ МВС України вартість проведеної експертизи становить 2387 грн. 70 коп., які були сплачені позивачем, що підтверджується копією квитанції від 16.01.2025.

Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Оскільки висновок експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України був врахований судом при ухваленні рішення, то витрати, пов`язанні із проведенням судової інженерно-транспортної експертизи, є витратами пов`язаними із розглядом справи.

Відповідно до п.1ч. 2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються уразі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи вищевикладені обставини та з огляду на задоволення позовних вимог в повному обсязі, суд вважає, що понесені позивачем витрати на проведення експертизи підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в розмірі 2387 грн. 70 коп..

Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою.

Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу).

Так, у підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу до матеріалів справи долучено ордер адвоката Куцяка Ф.Г., договір про надання правової допомоги від 07.05.2024 року укладеним між ОСОБА_1 та адвокатом Куцяком Ф.Г.; розрахунок суми гонорару за надану правничу допомогу від 17.06.2025.

На підтвердження факту надання адвокатом правової допомоги складено Акт приймання передачі наданих послуг за договір про надання правової допомоги від 17.06.2025, згідно якого гонорар за виконану роботу адвоката, становить 9687 грн., а тому суд вважає за можливе саме таку суму понесених позивачем та документально підтверджених судових витрат на професійну правничу допомогу стягнути з відповідача на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 84, 89, 141, 247, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 ) матеріальну шкоду завдану внаслідок ДТП, яка включає вартість запасних частин та відновлювальних робіт на ремонт автомобіля в розмірі 115378,20 грн. (сто п`ятнадцять тисяч триста сімдесят вісім грн. 20 коп.).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 17000,00 грн. (сімнадцять тисяч грн.).

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1151,3 грн., витрати на проведення експертизи в розмірі 2387,70 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 9887 грн. 00 коп., а разом 13426 грн. (тринадцять тисяч чотириста двадцять шість грн. 00 коп.).

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. Г. Рудь