ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/6301/25
провадження № 2/753/6379/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року Дарницький районний суд міста Києва в складі головуючого судді Цимбал І.К., розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна», про визнання зобов`язання припиненим та стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна», в якому просить визнати зобов`язання припиненим та стягнення безпідставно отриманих коштів. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.02.2025 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 5340903 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.

Відповідно до п.1.2. Кредитного договору, на умовах встановлених Договором, ТОВ «Лінеура Україна» зобов`язується надати позивачу грошові кошти в гривні (кредит) на умовах строковості, зворотності, платності. Сума кредиту (загальний розмір) складає 24 000 грн.

У відповідності до п.1.3. Кредитного договору, строк кредиту становить 360 днів. Періодичність платежів кожні 15 днів.

Відповідно до п.1.4.1. Кредитного договору, стандартна процентна ставка становить 0,95% в та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3. кредитного договору.

Відповідно до п.1.5. орієнтовна реальна річна процентна ставка на дату укладання Договору складає: за стандартною ставкою за весь строк кредиту 3 461,9400 % річних (п.1.5.1.).

Відповідно до п.1.6 Кредитного договору, орієнтована загальна вартість кредиту на дату укладання Договору складає: за стандартною ставкою 108 480 грн. (п.1.6.1.) та за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої ставки 84 480,00 грн. (п.1.7.1.)

У відповідності до п.2.1. Кредитного договору, ТОВ «Лінеура Україна» надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за використанням реквізитів платіжної картки позивача.

Позивач не заперечує, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 24.02.2025 укладено Договір № 5340903 про надання коштів на умовах споживчого кредиту в електронному вигляді, разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

27.03.2025 позивач сплатив повну суму, яку повинен був сплатити за договором в розмірі 31 182,19 грн. 19 коп. Проте, коли позивач захотів податися на кредит одразу після виплати попереднього, відповідач запропонував позивачу кошти в розмірі 1 500 грн. поставивши позивача у скрутне матеріальне становище.

Позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення сплачених коштів за кредитними договором, проте отримав відмову. В зв`язку з чим звернувся до суду з даною вимогою про захист порушеного права.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22.04.2025 відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін за наявними матеріалами справи та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву у відповідності до ст. 274 ЦПК України.

09.05.2025 представник відповідача ТОВ «Лінеура Україна» скориставшись своїм правом, надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, з огляду на їх необґрунтованість та безпідставність. 24.02.2025 Товариством здійснено переказ коштів на банківську платіжну картку клієнту, що клієнтом підтверджується та не заперечується. 27.03.2025 заборгованість за договором погашена в повному обсязі, а договір закрити. Порядок повернення кредиту визначено в розділі № 4 Договору.

Відповідно до п.4.1, 4.2 Договору, сторони погодили, що повернення (виплата) кредиту та сплата Комісії (якщо передбачена Договором), процентів за користування кредитом включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з Графіком платежів, крім випадку, визначеного в п.4.3. Договору.

Клієнт має право в будь-який час повністю або частково достроково повернути кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних платежів Пунктом 4.5 Договору сторони погодили, що повернення кредитної заборгованості Клієнтом, всі платежі та розрахунки, зазначені у цьому Договорі, здійснюються шляхом перерахування грошових коштів на зазначені в Договорі та/або на Вебсайті банківські рахунки Товариства в національній грошовій одиниці України - гривні. твердження Позивача про пропозицію погасити достроково кредит є само по собі викривленням обставин, які вбачаються навіть з листування через один з мобільних додатків для листування.

Відтак коли особа здійснила дострокове погашення заборгованості, з невідомих на те причин почала вимагати повернення грошових коштів, на що йому було повідомлено про те що кошти зараховані в рахунок погашення кредиту за Догвором № 5340903 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 24.02.2025 та станом на момент надання відповіді відповідний Договір припинений в розумінні ст. 599 Цивільного кодексу України.

За таких обставин не можливо вважати що Позивача було введено в оману. Також, позивачем не надано жодного допустимого та належного доказу, щодо примусу або вимог щодо дострокового погашення кредиту, а тому позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідь на відзив позивачем не надано.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 24.02.2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 5340903 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.

Згідно з п.1 ч.2 ст.11, ч.1 ст.202 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини, тобто дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннямист. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленіст. 203 ЦК України.

Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами встановлений частиною третьою цієї статті, проте він не є вичерпним.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.3, ч. 3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірвання або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону); встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором (п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону); установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору (п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (п. 11, 13 ч. 3 ст. 18 Закону).

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Боржник має право виконати свій обов`язок достроково, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. (ч. 1 ст. 527, ст. 531 ЦК України).

Згідно ч.1, 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. (ст. 1048 ЦК України).

Частинами 1, 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідач здійснив свої зобов`язання за кредитним договором та надав позивачу кредитні кошти. В свою чергу, позивач скористався своїм правом на дострокову оплату повернення кредитних коштів. Тобто, позивач розумів усі умови договору, надаючи свою згоду на отримання кредитних коштів, що ним під сумнів не ставиться.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про споживче кредитування» споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Про намір відмовитися від договору про споживчий кредит споживач повідомляє кредитодавця у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) до закінчення строку, встановленого частиною першою цієї статті. ротягом семи календарних днів з дати подання письмового повідомлення про відмову від договору про споживчий кредит споживач зобов`язаний повернути кредитодавцю грошові кошти, одержані згідно з цим договором, та сплатити проценти за період з дня одержання коштів до дня їх повернення за ставкою, встановленою договором про споживчий кредит.

За змістом ст. 1212 ЦК України передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року в справі №320/5877/17, провадження № 14-32цс19, від 14 грудня 2021 року в справі №643/21744/19, провадження № 14-175цс21).

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17, провадження № 12-182гс18). Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі від початку правовідношення, та в переданні відповідного майна тій особі потерпілому, яка має належний правовий титул на нього (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року в справі №910/17324/19, провадження № 12-12гс21).

Положення частини першої ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення в зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.

Системний аналіз положень ст.ст. 11, 202, 1212 ЦК України свідчить про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі №922/3412/17 зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них Судом положень глави 83 ЦК України.

Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, оскільки позивач скористався своїм правом на дострокове повернення кредиту, що передбачено умовами договору і такі умови не суперечать нормам чинного законодавства, а також були погоджені сторонами, доказів того, що Товариство ввело позивача в оману стороною позивача не надано, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 7, 9, 13, 19, 76, 81, 89, 141, 223, 244, 245, 259, 263-265, 268, 353, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна», про визнання зобов`язання припиненим та стягнення коштів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 25.06.2025.

Головуючий: І.К. Цимбал