Провадження № 2-о/211/52/25
Р і ш е н н я

і м е н е м У к р а ї н и

30 червня 2025 року Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Ткаченко С.В.,

присяжних Березняка М.К., Бунєвої Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Бірж Д.В,

заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в режимі відеоконференції цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Дніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання фізичної особи безвісно відсутньою,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою та просить суд визнати свого колишнього чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , безвісно відсутнім. В обґрунтування вимог зазначено що 25 лютого 2005 року вона зареєструвала шлюб із ОСОБА_2 , від якого у них народилося двоє дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У період шлюбних стосунків вони з чоловіком та дітьми проживали в належному чоловіку будинку в м. Дружківка Донецької області, однак рішенням суду від 19.11.2020 шлюб між ними було розірвано, судовим наказом від 22.09.2020 стягнуто із ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей. У червні 2015 року вони перебували всією сім`єю на відпочинку в АР Крим, після якого вона повернулася з дітьми додому, а чоловік залишився там в пошуках роботи. У вересні 2016 року він зателефонував їй зі скаргами на поганий стан здоров`я, однак від цієї розмови у неї склалося негативне враження та відчуття, ніби чоловік прощається з нею та дітьми. Намагання знайти після цього чоловіка, позитивних результатів не дали, як і звернення до державних органів, лише Краматорське ВП повідомило їй про наявність відомостей щодо засудження ОСОБА_2 в АР Крим та відбуття ним покарання у Волгоградській області. Ураховуючи вимоги ст. 43 ЦК України, просить задовольнити вимоги.

Ухвалою суду від 07 лютого 2025 року прийнято заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні заявник ОСОБА_1 заявлені вимоги підтримала з підстав, викладених в заяві, наполягала на їх задоволені в повному обсязі, пояснивши, що ОСОБА_2 залишився в АР Крим в селі, назву якого вона не знає, працювати на місцевій фабриці. Звернулася із заявою через такий тривалий час, бо думала, що він ще повернеться, але тепер вважає, що колишнього чоловіка не має в живих, тому просить задовольнити вимоги.

Представник заінтересованої особи Дніпровського відділ ДРАЦСу у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернувся до суду із заявою про розгляд справи за відсутності представника відповідно до фактичних обставин справи.

Вислухавши заявника, дослідивши матеріали справи та оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Як встановлено судом та підтверджується письмовими доказами, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_6 ) з 25 лютого 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який за відомостями Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Покровського (на той час Красноармійського) міськрайонного суду Донецької області від 19 листопада 2020 року у справі № 235/5954/20 між ними розірвано.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та неповнолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Відповідно до інформації Дружківської міської військової адміністрації Краматорського району Донецької області, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 з 27 лютого 2009 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що спростовує доводи заявника щодо реєстрації та останнього місця проживання ОСОБА_2 саме в м. Дружківка.

За відомостями Департаменту з питань громадянства, паспортизації та реєстрації від 19.02.2025, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 документований паспортом громадянина України, однак відомості щодо оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон не встановлено.

При цьому відомостей щодо перетину кордону ОСОБА_2 . Державна прикордонна служба України надати до 2017 року не має можливості за строками зберігання таких відомостей, в період з 08.11.2017 по 17.02.2025 таких відомостей не виявлено.

Дніпровським управлінням поліції ГУ НП в м. Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002187 від 17.06.2023 за ст. 115 ч. 1 КК України по заяві про безвісне зникнення ОСОБА_2 .

Указаним територіальним підрозділом поліції 23.06.2023 стосовно ОСОБА_2 внесено відомості щодо розшуку до обліків інформаційно-комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» із зазначенням відмітки про зникнення безвісти за особливих обставин.

Крім того, слідчим управлінням ГУ НП в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000081 від 04.03.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 438 КК України за фактом безвісного зникнення ОСОБА_2 на окупованій території АРК, 21.02.2019 змінено підслідність кримінального провадження та скеровано справу до ГУ СБУ в АР Крим, однак в ЄДРДР матеріали вказаного кримінального провадження не обліковуються.

Разом з тим, за відомостями Дніпровського управління поліції Головного управління поліції у місті Києві від 11.06.2025, наданими на виконання ухвали суду, повідомлено, що у провадженні слідчого відділу дійсно перебуває кримінальне провадження № 0002187 від 17.06.2023, де провадження триває, однак також зазначено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який рахується як безвісно зниклий, з 2015 року відбуває покарання за вчинення кримінального правопорушення у місті Волгоград РФ відповідно до відповіді, яка надана Дружківським ВП Краматорського ВП ГУ НП в Донецькій області.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 43 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа може бути визнана безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування. У разі неможливості встановити день одержання останніх відомостей про місце перебування особи початком її безвісної відсутності вважається перше число місяця, що йде за тим, у якому були одержані такі відомості, а в разі неможливості встановити цей місяць - перше січня наступного року. Порядок визнання фізичної особи безвісно відсутньою встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України.

Зазначена норма передбачає перш за все з`ясування місця постійного проживання особи на час її зникнення, заходів, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутнім, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Частиною першою статті 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою (пункт 3 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до статей 305, 306 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 травня 2018 року у справі № 225/1297/17 зроблено висновок, що безвісна відсутність це посвідчення в судовому порядку тривалої відсутності фізичної особи в місці її постійного проживання за умов, що не вдалося встановити місця її знаходження (перебування). При визнанні особи безвісно відсутньою застосовується презумпція, що особа є живою, однак встановити її місце знаходження у цей час неможливо. Причому вказана презумпція має спростовний характер.

При цьому перш за все має бути з`ясовано місце постійного проживання особи на час її зникнення, заходи, які приймав заявник для встановлення місця знаходження особи, щодо якої ставиться питання про визнання безвісно відсутньою, та чи були вичерпані усі можливості для її знаходження.

Підставами для визнання фізичної особи безвісно відсутньою є сукупність юридичних фактів, тобто юридичний склад, до якого включаються:

а) відсутність відомостей про перебування фізичної особи у місці її постійного проживання;

б) відсутність відомостей про дійсне перебування особи і неможливість отримати такі відомості;

в) сплив річного строку з дня одержання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи або з дня, визначеного відповідно до частини другої статті 43 ЦК України;

г) наявність у заявника правової зацікавленості у вирішенні питання про визнання особи безвісно відсутньою.

Указане відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постановах: від 07 травня 2018 року в справі № 225/1297/17 (провадження № 61-3902св18), від 22 листопада 2018 року в справі № 225/882/17 (провадження № 61-34068св18), від 05 лютого 2020 року в справі № 756/17293/17 (провадження № 61-16093св19), від 06 травня 2020 року в справі № 760/3112/16-ц (провадження № 61-48362св18). Судова практика є сталою.

Наведені юридичні факти й утворюють юридичний склад, необхідний для визнання особи безвісно відсутньою.

Статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено поняття місця проживання, а саме: місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Отже суд може визнати особу безвісно відсутньою за умови, якщо протягом одного року в місці її постійного проживання немає відомостей, що вона проживає у своєму житлі, і місце її перебування має бути невідомим.

У заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи та дату отримання останніх відомостей про місце перебування фізичної особи.

Зазначена норма регулює правовідносини у разі їх невизначеності, яка викликана тим, що тривала відсутність громадянина у місці його постійного проживання за відсутності відомостей про його місце перебування зачіпає права та інтереси фізичних та юридичних осіб, з якими він знаходиться у правових зв`язках.

Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена у статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд приймає до уваги, що для визнання фізичної особи безвісно відсутньою потрібні такі умови: 1) особа відсутня у місці свого постійного проживання протягом року; 2) протягом цього року в місці, де вона постійно проживала немає відомостей про місце її перебування; 3) встановити місце перебування особи неможливо; 4) згідно зі статтею 306 ЦПК України необхідно, щоб були серйозні причини, які б обумовлювали необхідність визнання фізичної особи безвісно відсутньою (наприклад, особи, яких вона зобов`язана за законом утримувати, знаходяться у скрутному матеріальному становищі, її майно без нагляду зазнає шкоди тощо) і 5) виключення припущення про навмисність її відсутності, яка може бути обумовлена ухиленням від здійснення покладених на неї законом обов`язків щодо утримання дітей, повернення боргів, встановленого законом порядку розірвання шлюбу, ухиленням від кримінальної відповідальності тощо.

Суд має визначити коло заінтересованих у розгляді справи осіб та їх процесуальний статус. Мотивованою ухвалою такі особи допускаються або залучаються до участі у справі та повідомляються про час і місце розгляду справи в передбаченому законом порядку. Коло таких осіб зумовлюється метою, для якої заявникові необхідно визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою. Наприклад, заінтересованими особами у цих справах можуть бути члени родини заявника та інші особи, які мають право на одержання пенсії у зв`язку з втратою годувальника, якщо справа порушена з метою призначення пенсії заявнику або його дітям.

Заявник ОСОБА_1 є колишньою дружиною ОСОБА_2 та не є його членом родини чи близьким родичем, а сам по собі факт втрати зв`язку заявника із батьком своїх дітей, не є безумовною підставою для визнання ОСОБА_2 безвісно відсутнім, що узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 09 квітня 2025 року у справі № 202/14972/23 (провадження № 61-17316св24) та у постанові від 11 листопада 2024 року у справі № 229/4416/21 (провадження № 61-2850св24). 09 жовтня 2024 року у справі № 754/7858/23 (провадження № 61-9385св24).

При цьому у матеріалах позову відсутні відомості стосовно ОСОБА_2 , а саме щодо останнього місця його проживання з огляду на факт його реєстрації в с. Олексієво-Дружківка та фактичного (зі слів заявника) останнього відомого місця проживання ОСОБА_2 в АР Крим. До того ж суд ураховує повідомлення правоохоронних органів щодо наявності інформації про відбування покарання з 2015 року ОСОБА_2 в м. Волгоград РФ, що не спростовано заявником в судовому засіданні.

Оскільки сторона заявника належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, не надала, зокрема не довела відсутність відомостей про дійсне місце перебування ОСОБА_2 і неможливість отримання цих відомостей, а суд таких доказів у порядку частини другої статті 294 ЦПК України не встановив, тому доходить висновку про відмову у задоволенні заяви,

Керуючись ст. 43 ЦК України, ст. ст. 10, 263, 265, 293, 294, 305-309 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання фізичної особи безвісно відсутньою повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя: С. В. Ткаченко

Присяжні:

Березняк М.К.

Бунєва Т.П.

Повний текст складено 30 06 2025 року.