н/п 2/490/723/2019 Справа № 490/746/18
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року Центральнийрайонний суд містаМиколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі - Романовій К.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ.

Короткий зміст позовних вимог та заперечень, процесуальні дії суду.

19.01.2018 року ОСОБА_1 до пред`явлення позову звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2018 року, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову (справа № 490/534/18).

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області 05.03.2018 року у справі №490/534/18 ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 19 січня 2018 року скасовано, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , що на підставі договору довічного утримання від 25 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л., серія та номер 1631, належить ОСОБА_2 .

30.01.2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним.

В обгрунтування позову вказали наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина на її майно: квартиру АДРЕСА_1 . Єдиним спадкоємцем за законом є позивач, її син, заповіту мати не залишила. 16 січня 2018 року під час поховання матері він дізнався від ОСОБА_2 , що квартира належить їй на підставі договору довічного утримання від 25.06.2015 року. Позивач вказує, що його мати не потребувала стороннього догляду, він протягом всього життя допомагав їй матеріально та підтримував морально, у них був тісний зв`язок. Ні разу він не бачив, щоб їй допомагала стороння особа, і вона за життя йому нічого не розповідала про договір довічного утримання, про сторонню допомогу, про ОСОБА_2 . Мати зловживала алкогольними напоями, вона могла пити по декілька днів і навіть тижнів. Пила вона одна або з подружками, в тому числі і з матір`ю ОСОБА_2 . Позивач вважає, що ОСОБА_2 та її мати скористалась хворобою матері позивача, її станом алкогольного сп`яніння та незаконно уклали договір довічного утримання. За такого, позивач, посилаючись на приписи ст. 225 ЦК України, згідно якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені, вважав договір довічного утримання (догляду) від 25.06.2015 року недійсним.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.01.2018 року дану справу передано на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 06.02.2018 року відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 29.03.2018 року витребувано від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіної О.Г. копію спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ; витребувано з лікарні Комунальний заклад Миколаївської міської ради Центр Первинної медико-санітарної допомоги №5 (вул. Адміральська, 38, м. Миколаїв, 54014) медичну картку щодо лікування ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні.

03.05.2018 року від приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Бороздіної О.Г., на виконання вимог ухвали, надійшла копія витребуваної судом копія спадкової справи після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10.04.2018 року від КЗ ММР «Центр Первинної медико-санітарної допомоги №5» надійшов лист щодо відсутності в архіві закладу інформації стосовно померлої ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 15.11.2018 року постановлено про виклик та допит у якості свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ; долучено до матеріалів справи медичну карту амбулаторної хворої ОСОБА_3 ; закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою від 05.12.2018 року постановлено виправити описку в ухвалі Центрального районного суду м. Миколаєва від 15.11.2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним, вказавши свідків: " ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 "

Судові засідання неодноразово відкладалися, в тому числі і у зв`язку з поданням сторонами заяв про відкладення розгляду справи.

Ухвалами суду від 31.10.2022 року, 03.05.2023 року та 04.07.2023 року постановлено судові засідання у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним призначене на 30 січня 2023 р., 26.06.2023 р., 18.09.2023 р. провести в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів за допомогою комплексу технічних засобів та програмного забезпечення «EasyCon».

Ухвалою суду від 19.09.2023 року клопотання позивача про призначення експертизи задоволено, призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу, виконання якої доручено експертам Миколаївського філіалу Одеського наукового-дослідного інституту судових експертиз.

24.10.2023 року від експерта надійшло клопотання про надання додаткових матеріалів.

Ухвалою від 25.10.2023 року поновлено провадження.

Ухвалою суду від 09.11.2023 року клопотання експерта про надання додаткових матеріалів та клопотання про витребування документів для проведення експертизи задоволено; витребувано у строк до 22 грудня 2023 року: у відповідачки ОСОБА_2 оригінал договору довічного утримання ОСОБА_3 від 25 червня 2015 року; у приватного нотаріуса Боненко Тетяни Леонідівни оригінал або якісну копію книги записів державних актів із записом та підписом ОСОБА_3 щодо договору її довічного утримання від 25 червня 2015 року, індексний номер 22370351 від 25.06.2015 року; у Головного управління Пенсійного фонду України оригінал пенсійної справи ОСОБА_3 ; у приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Лашиної Олени Петрівни оригінал або якісні копії договору купівлі продажу від 19 жовтня 2011 року, за яким ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_1 , за реєстровим номером 2552 і зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 10528350, а також оригінал або якісні копії книги записів державних актів із записом та підписом ОСОБА_3 щодо вказаного договору; у Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» оригінали будь-яких документів, які підписувала або писала власноруч, при оформленні банківського рахунку для отримання пенсії, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (заяви, звернення, договори, листи тощо); у Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» оригінали будь-яких документів, які підписувала або писала власноруч, при оформленні кредиту, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (наприклад, заяви, звернення, договори, листи тощо). Провадження у справі зупинено.

23.11.2023 року приватним нотаріусом Лашиною О.П., на виконання вимог ухвали суду від 09.11.2023 року, надано витребувану судом копію договору купівлі-продажу.

02.12.2023 року від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшла відповідь на ухвалу суду від 09.11.2023 року, згідно якої за наданими відомостями не вдалося ідентифікувати вказану у запиту особу.

07.12.2023 року від ГУ ПФУ в Миколаївській області надійшла витребувана судом оригінал пенсійної справи ОСОБА_3

18.12.2023 року на адресу суду від експерта Миколаївського відділення Одеського НДІСЕ надійшло повідомлення про неможливість надання висновку експерта №23-5325, в зв`язку з ненаданням експерту додаткових матеріалів, зазначених в клопотанні експерта.

Ухвалою суду від 21.12.2023 року поновлено провадження у справі, призначено судове засідання.

23.08.2024 року від представника відповідачки - адвоката Разумовського О.А. надійшла заява про застосування зустрічного забезпечення позову, в якій просив в порядку зустрічного забезпечення зобов`язати позивача ОСОБА_1 протягом десяти днів з дня постановлення ухвали внести на депозитний рахунок Центрального районного суду м.Миколаєва 133776,00 грн.

В обґрунтування даної заяви вказав на те, що протягом всього часу розгляду даної справи відповідачка несе реальні матеріальні збитки, саме через дії сторони позивача, які полягають в умисному затягуванні розгляду даної справи. Зазначені збитки полягають в тому, що відповідачка, будучи власницею однокімнатої квартири АДРЕСА_1 , з січня 2018 року не може реалізувати свої правомочності, як власник, зокрема продати вказану квартиру за ті кошти, які вона вважає за необхідне. Метою зустрічного забезпечення представник відповідачки вказав забезпечення відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову. Також, адвокат вказав, що станом на 23.08.2024 року у позивача відсутнє будь-яке власне нерухоме майно, що в результаті може ускладнити/зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинення забезпеченням позову, у випадку відмови у позові. Розмір зустрічного забезпечення представник відповідачки визначив у сумі 133776,00 грн, що є оціночною вартістю спірної квартири.

Ухвалою від 26.08.2024 року суд, керуючись ч.8 ст.154 ЦПК України, ст. 126 ЦПК України заяву ОСОБА_2 про зустрічне забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним залишив без розгляду.

Вказаною ухвалою встановлено, що відповідачка, від імені та в інтересах якої діє її представник - адвокат Розумовський А.О., звернулася до суду із клопотанням про застосування зустрічного забезпечення лише 23 серпня 2024 року, а ухвала Апеляційного суду Миколаївської області про забезпечення позову у справі № 490/534/18 постановлена 05 березня 2018 року, тобто таке звернення відбулося через шість років після забезпечення позову, що є недодтримання розумних строків на вчинення процесуальних дій та подання заяв/клопотань.

Ухвалою суду від 28.10.2024 року призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено наступні питання:

1) Чи виконано рукописний текст та підпис у договорі довічного утримання від 25 червня 2015 року ОСОБА_3 ?

2) Чи перебувала ОСОБА_3 , яка виконала рукописний текст у договорі довічного утримання від 25 червня 2015 року у незвичайному стані (зокрема стані алкогольного сп`яніння)?

Проведення експертизи доручено експертам Миколаївському відділенню Одеського наукового-дослідного інституту судових експертиз (вул. Генерала Олекси Алмазова, 27, м. Миколаїв), попередивши експертів про кримінальну відповідальність за ст.ст.384, 385 КК України.

Оплату за проведення почеркознавчої експертизи покладено на позивача ОСОБА_1 .

Провадження по справі зупинено до проведення експертизи.

04.11.2024 року на адресу суду з експертної установи надійшло клопотання експерта, в якому просив:

1) уточнити на яких аркушах цивільної справи №490/746/18 знаходиться оригінал об`єкту дослідження - договір довічного утримання від 25.06.2015;

2) уточнити на яких аркушах цивільної справи №490/746/18 знаходяться вільні зразки підпису ОСОБА_3 . Їх кількість повинна бути не менш ніж 15 од. У разі відсутності необхідної кількості вільних зразків підпису ОСОБА_3 , прошу надати не менш ніж 15 оригіналів або якісних копій вільних зразків підпису ОСОБА_3 , щоб розрив у часі виконання зразків та досліджуваного документу був мінімальним.

3) уточнити на яких аркушах цивільної справи №490/746/18 знаходяться зразки почерку (або запису ОСОБА_3 ) ОСОБА_3 . Їх кількість повинна бути не менш ніж 15 од. У разі відсутності необхідної кількості зразків почерку (або запису ОСОБА_3 ) ОСОБА_3 , прошу надати не менш ніж 15 оригіналів або якісних копій почерку (або запису - ОСОБА_3 ) ОСОБА_3 , щоб розрив у часі виконання зразків та досліджуваного документу був мінімальним.

Ухвалою суду від 04.11.2024 року поновлено провадження у справі.

У судовому засідання судом розглянуто клопотання експерта, яке підтримано сторонами та вирішено повідомити експерту наступне.

1) Оригінал об`єкту дослідження - договір довічного утримання від 25.06.2015 року знаходиться на 50-му аркуші судової справи.

2) Вільні зразки підпису ОСОБА_3 знаходяться на 36-му аркуші судової справи.

3) Зразки почерку (або запису ОСОБА_3 ) ОСОБА_3 , знаходяться на 36-му аркуші судової справи та в пенсійній справі №866 та медичній картці ОСОБА_3 . Інші документи, в яких містяться зразки почерку (або запису ОСОБА_3 ) ОСОБА_3 , відсутні.

Щодо оплати експертизи позивачем та його адвокатом в судовому засіданні повідомлено про те, що дана експертиза буде оплачена пізніше.

Ухвалою суду від 11.12.2024 року клопотання експерта задоволено; повідомлено експерту наступне:

1) Оригінал об`єкту дослідження - договір довічного утримання від 25.06.2015 року знаходиться на 50-му аркуші судової справи.

2) Вільні зразки підпису ОСОБА_3 знаходяться на 36-му аркуші судової справи.

3) Зразки почерку (або запису ОСОБА_3 ) ОСОБА_3 , знаходяться на 36-му аркуші судової справи та в пенсійній справі №866 та медичній картці ОСОБА_3 . Інші документи, в яких містяться зразки почерку (або запису ОСОБА_3 ) ОСОБА_3 , відсутні.

Повторно направлено виділені матеріали справи №490/746/18 та ухвалу суду від 19.09.2023 року про призначення експертизи експертам Миколаївському відділенню Одеського наукового-дослідного інституту судових експертиз для проведення судово-почеркознавчої експертизи; провадження по справі зупинено до проведення експертизи.

24.12.2024 року експертом Миколаївського відділення Одеського наукового-дослідного інституту судових експертиз повернуто виділені матеріали справи №490/746/18 без проведення екпертизи, в зв`язку з неоплатою позивачем проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Ухвалою суду від 27.12.2024 року поновлено провадження у справі.

09.04.2025 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову, в якій вказав, що під час розгляду справи і у зв`язку з витребуванням доказів, які він не міг отримати самостійно або за допомогою адвоката, оскільки вони мають обмежений доступ, а також після надання пояснень сторонами і показів свідками, у нього з`явились інші підстави вважати що оспорюваний правочин є недійсним.

Одночасно позивач просив суд поновити пропущений процесуальний строк подачі заяви про зміну підстав позову, оскільки обставини (підстави) йому стали відомі після закриття підготовчого засідання і після надходження до суду витребуваних доказів. З урахуванням того, що розгляд справи по суті вже майже закінчився, були витребувані та досліджені всі докази у справі, виступили сторони та заслухані свідки, з метою ефективного захисту його прав та інтересів, економії процесуального часу суду та можливості доступу до правосуддя, просить суд поновити пропущений процесуальний строк подачі заяви про зміну підстав позову і прийняти нову редакцію позовної заяви, в якій викладені інші підстави позову, але предмет позову залишився той самий договорів довічного утримання (догляду) від 25 червня 2015 року.

До вказаної заяви додана позовна заява про визнання договору довічного утримання (догляду) від 25 червня 2015 року, в якій підставою позову вказав наступне.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_3 . Після її смерті відкрилась спадщина на її майно квартиру АДРЕСА_1 . Єдиним спадкоємцем за законом є позивач- її син, заповіту мати не залишила.

16 січня 2018 року під час поховання матері він дізнався від ОСОБА_2 , що квартира матері належить їй на підставі договору довічного утримання від 25 червня 2015 року. Позивач вказує, що його мати не потребувала стороннього догляду, він протягом всього життя допомагав їй матеріально та підтримував морально, у них був тісний зв`язок. Ні разу він не бачив, щоб їй допомагала стороння особа, і вона за життя йому нічого не розповідала про договір довічного утримання, про сторонню допомогу, про ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що його мати зловживала алкогольними напоями, хворіла і була людиною зі складним характером. Вона часто випивала з мамою відповідачки, яка настроювала мати проти нього і його сім`ї. Відповідачка і її мати, скористались становищем мами і обманом уклала з мамою договір довічного утримання. Насправді, ОСОБА_2 ніколи не здійснювала догляд за мамою, не допомагала їй, не сплачувала матеріальну допомогу, передбачену п. 2.1 Договору у сумі 200 гривень, не допомагали будь-яким іншим чином. Факт нездійснення своїх обов`язків по договору довічного утримання від 25 червня 2015 року визнала і відповідачка у судовому засіданні 19 вересня 2023 року, вона повідомила, що ОСОБА_3 не потребувала стороннього догляду і вона не надавала матеріальну допомогу їй, не купувала ліків і взагалі нічого не знала про її хвороби, а лише сплачувала комунальні платежі за квартиру, надаючи кошти на руки мамі позивача. Позивач вважає, що мама підписала договір перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння і під впливом тиску та тяжких життєвих обставин: хвороб та потреби у грошах.

За такого, позивач, посилаючись на приписи ст. 233 ЦК України, вважав договір довічного утримання (догляду) від 25.06.2015 року недійсним.

Ухвалою суду від 06.05.2025 року постановлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку для подання заяви про зміну підстав позову - відмовити; заяву про зміну підстав позову - залишити без розгляду; позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним (зі зміненими підставами позову) - повернути позивачу.

Вищевказана ухвала суду обгрунтована наступним.

Заявлене позивачем клопотання про поновлення строку для подання заяви про зміну підстав позову не містить посилань на обставини, які є об`єктивно непереборними, незалежними від волевиявлення сторони та пов`язаними з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення цієї процесуальної дії у встановлений законом строк.

Крім того, наведені позивачем обставини не можуть бути достатньою підставою для поновлення пропущеного строку, безпідставне ж його поновлення суперечитиме такому основному принципу цивільного судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

Крім того, суд звертає увагу, що у відповідності до приписів ЦПК України для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження, необхідне повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022 року у справі № 234/11607/20 (провадження № 61-15126св21), суд дійшов висновку, що згідно з практикою Верховного Суду, викладеною у постановах від 03.10.2019 у справі № 902/271/18, від 16.02.2021 у справі №922/2115/19, в ухвалі від 22.06.2021 у справі № 923/525/20, постанові від 16.12.2021 у справі № 910/7103/21 суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження.

Розгляд справи в порядку загального позовного провадження передбачає проходження всіх передбачених ЦПК України стадій судового процесу, а саме: подання до відповідного суду позову, який відповідає вимогам процесуального закону; вирішення питання про відкриття провадження у справі (або залишення позовної заяви без руху, повернення позову, відмова у відкритті провадження); підготовче провадження, за результатами якого суд може залишити позов без розгляду, закрити провадження у справі або закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду по суті. У випадку визнання позову відповідачем суд може у підготовчому засіданні ухвалити рішення по суті спору. Та розгляд справи по суті, що включає такі етапи: відкриття розгляду справи по суті, з`ясування обставин справи та дослідження доказів, судові дебати, ухвалення судом рішення по суті справи.

Суди першої інстанції за наявності певних обставин можуть прийняти рішення про повернення до стадії підготовчого провадження після його закриття для вчинення тих чи інших процесуальних дій, які можуть бути реалізовані лише на стадії підготовчого провадження. Такі обставини мають бути вагомими, оскільки можливість повернення до стадії підготовчого провадження з будь-яких підстав нівелює саме значення стадій цивільного процесу: як підготовчого провадження, так і стадії розгляду справи по суті.

Суд зауважує, що позивачем не наведено ґрунтовних обставин необхідності повернення на стадію підготовчого провадження для вчинення процесуальних дій.

На думку суду відмова у поверненні на стадію підготовчого провадження після його закриття для розгляду питання щодо зміни підстави позову не виключає можливість реалізації захисту прав позивача у інший спосіб, в той час як безпідставне повернення на стадію підготовчого провадження може викликати сумніви щодо неупередженості судді у сторін по справі.

За такого, суд приходить до переконання, що підстави для повернення на стадію підготовчого провадження відсутні.

Разом з тим, доступ до суду, як елемент права на справедливий судовий розгляд, не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Суд зауважує, що пропуск без поважних причин процесуального строку для подання заяви про зміну підстав позову є законною підставою для повернення такої заяви. Крім того, необхідною умовою для поновлення пропущеного строку є наведення заявником причин його пропуску, яким суд надає оцінку на предмет їх поважності.

При оцінці поважності причин пропуску строку необхідно звертати увагу не лише на об`єктивні, але й суб`єктивні чинники, зокрема поведінку особи, що свідчить про її наміри реалізувати процесуальні права. Згідно з усталеною судовою практикою поважними визнаються обставини, які виникли або тривали протягом строку звернення до суду оскарження, є об`єктивними, не залежать від дій особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами для своєчасного звернення до суду в конкретній справі.

Виходячи з положень пункту 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників цивільного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених ЦПК України певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільних відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі №686/15112/22.

Враховуючи наведене, стадію цивільного процесу, суд не вбачає підстав для поновлення процесуального строку для подання заяви про зміну підстав позову, яка подана позивачем та залишає подану заяву про зміну підстав позову без розгляду, за відсутності поважних причини для поновлення процесуального строку для подання заяви про зміну підстав позову, яка має бути подана позивачем на стадії підготовчого судового засідання з дотримання вимог статі 49 Цивільного процесуального кодексу України.

29.05.2025 року позивачем повторно подано заяву про призначення почеркознавчої експертизи з тими самими питаннями, проведення якої просив доручити експертам Миколаївського науково-дослідного центру МВС.

Ухвалою від 03.06.2025 року суд постановив відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про повторне призначення судової почеркознавчої експертизи, слухання справи відкласти на 18.06.2025 року на 14:00 год.

Сторони до судового засідання не з`явилися.

Позивач надав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити.

Представник відповідачки - адвокат Разумовський О.А. надав заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності сторони відповідача за наявними у справі матеріалами, проти задоволення позовних вимог заперечував.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (Постанова ВС від 24.10.2024 у справі №752/8103/13-ц).

За такого, суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи немає, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення рішення, адже основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі письмових доказів, що відповідає приписам ст. 223 ЦПК України.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.

25.06.2015 року ОСОБА_3 (відчужувач) та ОСОБА_2 (набувач) укладено Договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Боненко Т.Л., за умовами якого ОСОБА_3 передала у власність, а ОСОБА_2 отримала у власність квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого відповідачка зобов`язалася надавати Відчужувачу довічно матеріальне забезпечення на умовах цього договору.

Вказана вище квартира належала ОСОБА_3 на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 19.10.2011 року, укладеного між ОСОБА_3 , як покупцем та ОСОБА_16 , від імені якої діяла ОСОБА_17 , як продавцем, який завірений приватним нотаріусом Миколаївського МНО Лашиною О.П. та зареєстрований в реєстрі за №2552.

25.06.2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано на ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29.01.2018 р. №112024022.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

18.01.2018 року, на підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини після смерті матері, приватним нотаріусом Бороздіною О.Г. заведено спадкову справу №2/2018 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 .

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_15 зазначив, що Позивач є його батьком та підтвердив, що його бабуся ОСОБА_3 зловживала алкоголем та мала подруг, які їй у цьому сприяли. Також, свідок вказав, що приходив її навідати 1 раз в тиждень, однак, бабуся була майже завжди в алкогольному сп`яніні, на умовляння рідних лікуватися, відмовлялася. На питання щодо того хто ховав ОСОБА_3 свідок ОСОБА_15 вказав, що захоронінням бабусі займалася відповідачка, бо його та його батьків ніхто не повідомив завчасно.

Свідок ОСОБА_14 , яка є дружиною позивача, пояснила суду, що ОСОБА_3 разом з ОСОБА_9 , яка є матір`ю відповідачки та з якою свідок особисто знайома, постійно вживали алкоголь. Свідок разом з позивачем неодноразово розмовляли з ОСОБА_3 щодо її лікування від алкоголізму, однак безрезультатно. Також, ОСОБА_14 вказала, що ОСОБА_3 не потребувала посторонього догляду та могла сама за собою доглядати. В свою чергу, свідок з позивачем купували бабусі ліки, продукти, а матеріальну допомогу не надавали. Свідок вважає, що ОСОБА_3 квартиру віддала не по своїй волі. Також, вказала, що серйозних сварок з бабусею у неї та позивача не було. На питання щодо того хто ховав ОСОБА_3 свідок ОСОБА_14 вказала, що захоронінням бабусі займалася відповідачка, бо остання повідомила працівникам моргу що у ОСОБА_3 рідних нема.

Свідок ОСОБА_18 зазначила, що позивач є її зятем та вказала, що ОСОБА_3 зловживала алкоголем, однак від лікування відмовлялася. ОСОБА_18 вказала, що остання 5 років приходила до ОСОБА_3 раз в 2-3 тижні, однак остання завжди була п`яна. Відповідачку свідок ніколи не бачила, про спірний договір нічого не знала.

Свідок ОСОБА_9 зазначила, що з ОСОБА_3 20 років були подругами. Позивач до своєї матері приходив рідко, а коли приходив, то знущався морально та фізично. ОСОБА_3 казала свідку, що син з невісткою її били, однак свідок особисто цього не бачила. Також, ОСОБА_9 вказала, що ОСОБА_3 не мала алкогольної залежності, а договір про довічне утримання сама запропонувала відповідачці укласти та просила нікому не повідомляти, якщо з нею щось станеться. Крім того, свідок вказала, що ОСОБА_3 мала проблеми зі шлунком, а ліки купувалися на кошти відповідачки. Відповідачка також ховала ОСОБА_3 , а позивач не пропонував допомогу з похованням.

Свідок ОСОБА_19 вказала, що була сусідкою ОСОБА_3 та знайома з останньою 1,5 роки. ЇЇ сина бачила 2 рази. Свідок вказала, що вона знає, що був лист ОСОБА_3 про те, що квартира сину не дістанеться, оскільки між ними були сварки та розбіжності. Також ОСОБА_19 зазначила, що у ОСОБА_3 був хворий шлунок, а ліки купувала їй відповідачка. Крім того, свідок стверджувала, що ОСОБА_3 іноді випивала, проте у сильному сп`яніні вона її не бачила. Також, зазначила, що ОСОБА_3 скаржилася на погане відпошення до неї зі сторони сина та невістки, однак тілесних ушкоджень на тілі бабусі вона не бачила.

Суд зазначає, що у цивільному судочинстві показання свідків є одним із видів доказів, але суд приймає їх як доказ лише в сукупності з іншими доказами, а не як єдиний і вирішальний доказ, згідно з Цивільним процесуальним кодексом України. Це означає, що суд не може ґрунтуватися лише на показаннях свідків для винесення рішення, а повинен розглядати їх у поєднанні з іншими доказами, такими як письмові документи, речові докази, висновки експертів тощо.

ІІІ. ВИСНОВКИ ТА МОТИВИ, З ЯКИХ ВИХОДИТЬ СУД ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, що унормовано статтею 744 ЦК України.

Згідно зі статтею 746 ЦК України відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров`я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа. Договір довічного утримання (догляду) може бути укладений відчужувачем на користь третьої особи.

Відповідно до статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Статтею 750 ЦК України передбачено, що набувач може бути зобов`язаний забезпечити відчужувача або третю особу житлом у будинку (квартирі), який йому переданий за договором довічного утримання (догляду). У цьому разі в договорі має бути конкретно визначена та частина помешкання, в якій відчужувач має право проживати.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із статтями 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

За змістом частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Істотність помилки встановлює суд.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення.

Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17).

Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації (постанови Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 296/11400/19, від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21).

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

Аналогічного висновку дійшов ВС у своїй постанові від 09 квітня 2025 року у справі № 331/5576/21, провадження № 61-16731св24.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За нормою ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Сторона позивача обґрунтовуючи підстави звернення до суду з вказаним позовом посилалася на ст. 225 ЦК України та вказала, що в момент уладення спірного договору ОСОБА_3 , яка є Відчуджувачем перебувала в стані алкогольного сп`яніння, не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною першою статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19), від 03 травня 2022 року у справі № 755/7546/17 (провадження № 61-17881св21).

У відповідності до статті 105 ЦПК України призначення експертизи судом є обов`язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.

У постанові Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №336/6943/17 (провадження № 61-7542св23) зроблено висновок, що обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виснував, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

В основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц (провадження № 61-30685св18), від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15 (провадження № 61-837св19), від 22 грудня 2021 року у справі № 350/792/20 (провадження № 61-10051св21), від 07 березня 2024 року у справі № 388/792/19 (провадження № 61-1724св24), від 14 січня 2025 року у справі № 760/1899/15-ц (провадження № 61-11063св24).

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Разом з тим, клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи сторонами не було заявлено, натомість стороною позивача заявлялося клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц)

Крім того, відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Відтак, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного договору мала неспроможність розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, зокрема факт перебування її в алкогольному сп`янінні.

Зокрема позивач не довів, що його матір в момент вчинення оспорюваного правочину мала тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо, вчиняла його під впливом такого стану, коли не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Враховуючи наведене вище, суд прийшов до переконання про те, що оскільки позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, та не доведено аргументи недійсності оспорюваного правочину, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Таким чином, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, виходячи з принципів розумності, пропорційності, виваженості, справедливості, з урахуванням балансу інтересів сторін, меж дозволеного втручання, вирішуючи позови у межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейськоїкомісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини, сформованої, зокрема у справах "Салов проти України", "Проніна проти України" та "Серявін та інші проти України": принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії").

Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominenv. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 274, 279, 352, 354 ЦПК України, суд, -,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору довічного утримання (догляду) недійсним - відмовити.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення виготовлений 18 червня 2025 року.

Суддя Н.П. Черенкова