ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року у цивільній справі за позовом Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , треті особи Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану в місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про скасування усиновлення дітей і зобов`язання вчинити певні дії (суддя першої інстанції Антонюк О.А., повний текст рішення складено 22 січня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

18 жовтня 2023 року Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 , треті особи Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану в місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про скасування усиновлення дітей і зобов`язання вчинити певні дії, в якому просила скасувати усиновлення дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та зобов`язати Соборний відділ ДРАЦС у місті Дніпрі ПМУ Міністерства юстиції (м. Одеса): внести зміни до актового запису № 1275 про народження цих дітей в графі «батько» з « ОСОБА_1 » змінити на « ОСОБА_6 »; рішення суду направити до Соборного відділу ДРАЦС у місті Дніпрі для внесення відповідних змін до актових записів про народження вказаних дітей.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Скасовано усиновлення дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зобов`язано Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса): внести зміни до актового запису № 1275 про народження дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зробленого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 12 жовтня 2010 року: в графі «батько» з « ОСОБА_1 » змінити на « ОСОБА_6 »; внести зміни до актового запису № 899 про народження дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зробленого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 15 липня 2009 року: в графі «батько» з « ОСОБА_1 » змінити на « ОСОБА_6 ».

Рішення суду направлено до Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) для внесення відповідних змін до актових записів про народження дітей, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь держави судовий збір в сумі 2 684 грн..

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного з`ясування обставин справи.

Скарга мотивована тим, що позивачем та Третіми особами не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що усиновлення Відповідачем дітей суперечить інтересам дітей, не забезпечує їм сімейного виховання, а також, що між усиновлювачем і дітьми склалися, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків, які передбачені ст. 238 СК України, для скасування усиновлення.

ОСОБА_2 просила рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Від представника ОСОБА_5 ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній зазначив, що за період проживання дітей з ОСОБА_1 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 знаходились у стані постійного стресу від неадекватної поведінки останнього, його переслідувань, пресингу та приниження дітей.

Вказує, що з часу звернення ОСОБА_5 до управління-служби у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради ОСОБА_1 , порушуючи права усиновлених ним дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , без дозволу органу опіки та піклування вчинив правочин щодо їх майнових прав, а саме відчуження автомобілю «Mersedes-Benz GLC 220D» р/н НОМЕР_1 , у присутності ОСОБА_8 спричинив тілесні ушкодження ОСОБА_12 , та пошкодив майно дітей - автомобіль «Honda Accord» р/н НОМЕР_2 .

Матеріали справи містять достатньо належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що усиновлення суперечить інтересам дітей, не забезпечує їх сімейного виховання; що між усиновлювачем і дітьми склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків, які були досліджені судом першої інстанції та враховані при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

ОСОБА_9 просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

ОСОБА_1 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_5 ОСОБА_9 та ОСОБА_13 у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечували та просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Третя особа ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив відмовити у її задоволенні.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 15 березня 2022 току (справа № 201 /749/22) було задоволено заяву ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , про усиновлення дітей, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Суд ухвалив визнати ОСОБА_1 усиновлювачем дітей, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внести зміни в актові записи про народження дітей, вказавши батьком дітей - ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На виконання рішення суду Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в актових записах про народження дітей були внесені зазначені в рішенні суду відповідні зміни. А саме, було зазначено батьком дітей ОСОБА_1 , громадянина Республіки Вірменія.

Мати дітей, ОСОБА_17 , яка з 15 вересня 2017 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_18 (актовий запис від 15 вересня 2017 № 583 у Бердянському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області), померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 , видане 24 листопада 2020 року Соборним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро)).

Батьком дітей, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , було надано згоду на усиновлення його доньок, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (згода зареєстрована приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Поповою І.В. 16 серпня 2021 року в реєстрі за № 664).

Крім ОСОБА_1 з питання соціального захисту дівчат, їх влаштування після смерті їх матері, до управління-служби у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради ніхто не звертався.

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не заперечували щодо їх усиновлення чоловіком їх матері, ОСОБА_18 , про що, відповідно до ч. 1 ст. 218 Сімейного кодексу України, надали згоду в присутності працівника управління-служби у справах дітей ОСОБА_19 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 були проінформовані про правові наслідки усиновлення.

Після усиновлення, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 разом з усиновлювачем ОСОБА_18 , проживали сім`єю у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , в якій були створені всі необхідні умови для повноцінного розвитку, навчання та відпочинку дівчат.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , який є дядьком дівчат, вперше звернувся до управління-служби у справах дітей з заявою щодо скасування усиновлення ОСОБА_1 дітей, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оскільки воно суперечить інтересам дітей, не забезпечує їх сімейного виховання; між усиновлювачем і дітьми склалися стосунки, які роблять неможливим їх спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

На засіданнях комісії з питань захисту прав дитини 22 серпня 2023 року та 03 жовтня 2023 року, за особистою участю: дядька дітей, ОСОБА_5 та його дружини; ОСОБА_1 , та дітей, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , були розглянуті також звернення неповнолітньої, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її дядька, ОСОБА_5 , щодо скасування усиновлення у зв`язку зі складними відносинами, які склалися між дітьми та їх усиновлювачем.

Під час розгляду питання було з`ясовано таке.

Діти, ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , з кінця квітня 2023 року проживають в сім`ї дядька, ОСОБА_5 , оскільки між ОСОБА_1 і дітьми (зі слів ОСОБА_5 та дітей), склалися стосунки, які призвели до небажання дівчат проживати з усиновлювачем.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідача ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, не піклується про їх здоров`я, фізичний і моральний розвиток, не утримує матеріально.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до статті 18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного (сімейного) права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; перевага балансу інтересів; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справ № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до змісту статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.

Згідно із статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 5 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.

Відповідно до частини першої, четвертої статті 14 Європейської конвенції про усиновлення дітей (ратифіковано Законом № 3017-VІ (3017-17) від 15 лютого 2011 року із застереженням та заявою) усиновлення може бути скасовано або визнано недійсним лише за рішенням компетентного органу. Найвищі інтереси дитини завжди мають перевагу. Усиновлення може бути скасовано до досягнення дитиною повноліття лише на підставі серйозних обставин, передбачених законом.

Питання щодо усиновлення врегульовані Главою 18 Сімейного кодексу України (далі - СК України) «Усиновлення».

Так, статтею 207 СК України встановлено, що усиновленням є прийняття усиновлювачем у свою сім`ю особи на правах дочки чи сина, що здійснене на підставі рішення суду, крім випадку, передбаченого статтею 282 цього Кодексу. Усиновлення дитини провадиться у її найвищих інтересах для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя.

Відповідно до частин третьої - п`ятої статті 232 СК України, з моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов`язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов`язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків.

На підставі рішення суду про усиновлення в актовий запис про народження дитини або повнолітньої особи, складений органами державної реєстрації актів цивільного стану України, орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни і видає нове Свідоцтво про народження з урахуванням цих змін (частина перша статті 233 СК України).

Отже, в контексті положень про усиновлення та батьківство, усиновитель робить свідомий та виважений вибір набути прав батька стосовно дитини, яка не є його кровною, та приймає на себе кореспондуючий цьому обов`язок стати рідною людиною цій дитині, вживати всіх можливих заходів та дій в інтересах дитини, займатися питаннями її виховання та розвитку таким чином і обсягом, яке в мінімальному значенні закріплено у законодавстві та диктується загальними уявленнями про батьківство. При цьому зовнішньо також має прослідковуватися те, що дитина відчуває, що вона перебуває в такому оточенні, яке забезпечить їй у необхідному випадку допомогу, зокрема і на її прохання у звичайних побутових обставинах.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 204/586/20 (провадження № 61-8871св21), від 15 квітня 2022 року у справі № 343/1092/20 (провадження № 61-7355св21).

У частині першій статті 238 СК України визначено, що усиновлення може бути скасоване за рішенням суду, якщо: 1) воно суперечить інтересам дитини, не забезпечує їй сімейного виховання; 2) дитина страждає недоумством, на психічну чи іншу тяжку невиліковну хворобу, про що усиновлювач не знав і не міг знати на час усиновлення; 3) між усиновлювачем і дитиною склалися, незалежно від волі усиновлювача, стосунки, які роблять неможливими їхнє спільне проживання і виконання усиновлювачем своїх батьківських обов`язків.

Частиною другою статті 238 СК України регламентовано, що скасування усиновлення не допускається після досягнення дитиною повноліття. Водночас усиновлення може бути скасоване після досягнення дитиною повноліття, якщо протиправна поведінка усиновленого, усиновлювача загрожує життю, здоров`ю усиновлювача, усиновленого або інших членів сім`ї.

Усиновлення повнолітньої особи може бути скасовано судом за взаємною згодою усиновлювача і усиновленого або на вимогу одного з них, якщо сімейні відносини між ними не склалися. Усиновлення скасовується від дня набрання чинності рішенням суду (частини три, чотири статті 238 СК України).

Таким чином, усиновлення може бути скасовано тільки за рішенням суду, зокрема за позовом усиновлювача.

Основною причиною скасування усиновлення є невідповідність усиновлення інтересам усиновленої дитини, незабезпечення їй сімейного виховання. Цим поняттям охоплюються усі аспекти правовідношення із усиновлення, як винного, так і невинного характеру зі сторони усиновлювача. До таких обставин, зокрема, слід віднести відсутність взаємної злагоди в силу особистих якостей усиновлювача та (або) усиновленого, в результаті чого усиновлювач не користується авторитетом у дитини або дитина не відчуває себе членом сім`ї усиновлювача та інших обставин, що негативно впливають на емоційний стан дитини.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 23 червня 2022 року у справі № 175/1713/20 (провадження № 61-189св22).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради як на підставу скасування усиновлення посилалась на те, що на даний час неповнолітні діти ОСОБА_11 та ОСОБА_10 не проживають разом із відповідачем, а мешкають зі своїм дядьком, ОСОБА_5 .

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до рекомендацій КЗ «Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомога» Дніпропетровської обласної ради, зазначених у довідці від 18 липня 2023 року № 33: діти повинні перебувати в режимі емоційної стабільності та в безпечному середовищі; спілкування з батьком не повинно набувати риси психотрамвуючих подій. Виховний процес повинен сприяти емоційному, когнітивному, особистому розвитку дитини та допомагати набувати корисні навички для подолання труднощів у подальшому дорослому житті; задля більш об`єктивної оцінки ситуації бажано спостереження за динамікою психоемоційного стану в динаміці; оскільки, на даний час, з батьком, ОСОБА_1 у дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 існують деформовані стосунки, задля нормалізації сімейних відносин та емоційного зв`язку ОСОБА_1 необхідно поступово налагоджувати взаємодію з дітьми, зважаючи на потреби дітей.

Відповідно до листа Дніпровського міського центру соціальних служб від 15 вересня 2023 року № 2/01-14-3300 спеціалістами центру було здійснено виходи за адресами проживання дітей та ОСОБА_1 з метою складання актів оцінки потреб сім`ї/особи і вирішення питання щодо необхідності надання соціальних послуг: за результатами спілкування з ОСОБА_18 , з`ясовано, що він опинився у складних життєвих обставинах через складнощі у взаємовідносинах зі своїми доньками, ОСОБА_22 та ОСОБА_23 . За його словами, він належним чином виконував свої батьківські обов`язки по відношенню до ОСОБА_21 та ОСОБА_20 . Після смерті їх матері створив для них комфортні умови для проживання та виховання, проте шляхом навіювання члени родини дядька, ОСОБА_5 , сприяли формуванню негативного ставлення до нього як батька. ОСОБА_16 має намір і надалі продовжувати виховувати доньок та відстоювати свої батьківські права у судовому порядку. Він володіє інформацією щодо стану здоров`я ОСОБА_21 та ОСОБА_20 , їх рівня учбової успішності, кола інтересів та індивідуальних уподобань, від підпису акта оцінки потреб та надання соціальних послуг чоловік відмовився.

За результатами спілкування з членами родини ОСОБА_5 та дітьми з`ясовано, що родичі створили для дівчат належні умови проживання, забезпечують їх усім необхідним, характер взаємовідносин доброзичливий, повертатись додому до батька діти не бажають, мотивуючи це конфліктними стосунками із ним та відсутністю бажання налагоджувати взаємовідносини. Від надання соціальних послуг члени родини ОСОБА_5 , зокрема його племінниці ОСОБА_21 та ОСОБА_20 , відмовились.

Такі відносини зумовлені емоційним розривом між дітьми та усиновлювачем, відсутністю порозуміння, духовної спільності, небажанням дітей отримувати піклування та виховання з боку ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що належними та наявними в матеріалах справи доказами доведено, а у свою чергу відповідачем не спростовано ту обставину, що відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні вказаних неповнолітніх дітей участі зараз не приймає, стосунки у дітей з відповідачем не склалися, він усунувся від цього, будь-якої допомоги на дітей не надає, а тому висновок місцевого суду щодо задоволення позову та скасування усиновлення стосовно ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відповідає наявним обставинам справи та найкращим інтересам дітей.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76).

ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (справа «Мамчур проти України», № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги.

Доводи апеляційної скарги не створюють висновок про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Медведева Ксенія Олегівна залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 25 червня 2025 року.

Головуючи суддя О.В. Халаджи