ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Піменова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Приватного підприємства фірма «Антоніно І К» про стягнення заборгованості за договором позики (суддя першої інстанції Чудопалова С.В., повний текст рішення складено 10 лютого 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_3 та Приватного підприємства фірма «Антоніно І К» про стягнення заборгованості за договором позики, в якому просив стягнути у солідарному порядку з відповідачів на свою користь заборгованість за Договором №06/03-1 від 06.03.2018 року у розмірі 7 825 519 грн. 39 коп., які є еквівалентом 216 413,7 доларів США та 3 % річних у розмірі 629 771 грн.6 коп.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій остання вказала на те, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин та доказів справи.

Скарга мотивована тим, що до матеріалів справи позивачем було долучено розписку від 05.07.2021 року про отримання позивачем від відповідача грошових коштів у розмірі 100 000 грн..

Вказує, що дана розписка відповідачем не оскаржувалась.

Своїми показами відповідач фактично має намір ввести суд та учасників справи №204/15394/23 в оману, оскільки Позивач та Відповідач з часу підписання розписки, яка є предметом розгляду справи та по 2023 рік (включно) мали зустрічі один з одним та предметом розмови була безпосередньо розписка та повернення грошових коштів, які Відповідач брав у борг від ОСОБА_1 .

Наголошує на тому, що періодичні зустрічі між позивачем та відповідачем протягом строку, починаючи із 06.03.2018 (дата укладення Договору позики) та по 2023 рік (включно) можуть підтверджувати факт переривання строку позовної давності, оскільки ОСОБА_3 постійно наголошувалося на скрутному матеріальному становищі, та про те що, необхідно надати останньому час, для добровільного погашення заборгованості за договором позики. В свою чергу, після чергових домовленостей, ОСОБА_3 було передано ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100 000 (сто тисяч) грн. в рахунок часткового погашення заборгованості, про що свідчить розписка від 05.07.2021.

Зазначає, що протягом 2018-2023 років були наявні зустрічі та мали місце переговори, тобто між сторонами існували відповідні відносини, супроводжені веденням певних перемовин тощо, а тому суд міг надати зазначеному факту оцінку та у сукупності із частковим поверненням коштів Відповідачем-1 встановити переривання строку позовної давності по періоду, який зазначено вище.

Також представник позивача зазначила, що строк позовної давності на час дії карантину та військового стану зупинявся.

ОСОБА_2 просила рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити її у повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення залишити без змін.

Представник ПП Фірма «Антоніо І К» у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Слід наголосити на тому, що апеляційний суд перевіряє законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, тобто стосовно строку звернення до суду із даним позовом, факт укладання договору позики сторонами визнано та не заперечується, а отже у цій частині перегляду не підлягає.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 06.03.2018 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики №06/03-1,згідно з умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 5864 652,30 грн., що на день передачі коштів становило еквівалент 220 062 доларів США, терміном до 01.08.2018 року, а позичальник зобов`язувався повернути позикодавцеві таку ж саму суду грошових коштів, позика є безпроцентною (а. с. 11).

Факт укладання даного договору учасниками процесу не оспорювався.

Відповідно до п. 2.3 вказаного договору, позика повертається позичальником в наступні строки: щомісячний платіж у розмірі 1 145 950,00 грн., що еквівалентно 43000 доларів США повинен повернутий бути в строк до 30.04.2018, платіж на суму 1 120 952,30 грн., що еквівалентно 42062 доларів США повинен повернутий бути у строк до 30.06.2018, 3597 750,00 грн., що еквівалентно 135000 доларів США повинні бути повернуті у строк до 15.08.2018 (а.с.11).

Крім того, 06.03.2018 між ОСОБА_1 та приватним підприємством фірмою «Антоніо І К» було укладено договір поруки № 06/03-2, відповідно до умов якого поручитель на добровільних засад зобов`язався солідарно з ОСОБА_3 відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов`язання за договором позики № 06/03-1 від 06.03.2018.

Згідно п. 1.2 вказаного договору, сторони встановили, що зобов`язання поручителя перед кредитором є безумовним і ніяких інших умов, крім передбачених цимдоговором - не потребують (а.с.13).

Відповідно до п. 2.1 договору поруки, сторони визначили, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по договору позики, поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором в сумі визначеній у таких договорах таумов цього договору (а.с.13).

Із матеріалів справи вбачається, що кошти за договором позики у сумі 5 864 652 грн. 30 коп., що в еквіваленті на дату отримання коштів складають 220 062 доларів США були отримані ОСОБА_3 від ОСОБА_1 у повному обсязі, що підтверджується копією розписки від 06.03.2018(а.с.15).

Крім того, у розписці вказано, що відповідач зобов`язався вищевказану суму повернути не пізніше15.08.2018, частинами узгодженими п. 2.3. договору позики № 06/03-1 від 06.03.2018 (а.с.15).

Однак, не дивлячись на те, що позивач виконав всі обов`язки покладені на нього в договорі позики та договорі поруки від 06.03.2018, ОСОБА_3 станом на теперішній час покладені на нього обов`язки в повному обсязі не виконав та взяті грошові кошти не повернув.

Позивач вказує, що 05.07.2021 ОСОБА_3 повернув частину грошових коштів в готівковій формі, а саме 100000 грн., які в еквіваленті на дату отримання вказаних грошових коштів становили 3 648,30 доларів США, на підтвердження чого надав відповідну розписку, яка підписана лише ОСОБА_1 (а.с.19).

Також позивач зазначає, що намагався в позасудовому порядку за своєю вимогою отримати грошові кошти у розмірі 6 161 736 грн., які за курсом НБУ еквівалентно 220 062 доларів США, надані відповідачу, що підтверджується письмовою вимогою направленою 21.04.2021на адресу ОСОБА_3 (а.с.17). та 28.04.2021 дана письмова вимога була також направлена на адресу поручителя ПП фірмі «Антоніо І К», яке несе солідарну відповідальність за договором № 06/03-1 (а.с.18), але варто звернути увагу, що на підтвердження саме направлення цих вимог відповідачам з боку позивача доказів суду не надано.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із даним позовом.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ вказує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України»).

У рішенні від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти росії»).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України).

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частина третя статті 6 ЦК України).

У частині першій статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Тлумачення пункту 3 статті 3, статті 627 ЦК України свідчить, що свобода договору має декілька складових. Зокрема, свобода укладання договору; у виборі контрагента, виду договору, визначенні умов договору, форми договору. При реалізації принципу свободи договору слід враховувати вимоги ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Тобто законодавець, закріплюючи принцип свободи договору, встановив і його обмеження. Причому останні є одночасно й межами саморегулювання. Вони передбачені в абзаці 2 частини третьої статті 6 ЦК України, згідно з якою сторони не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства в разі існування однієї з таких підстав:

наявності в акті цивільного законодавства прямої вказівки про неможливість сторін відступати від його імперативного положення (наприклад, згідно частини п`ятої статті 576 ЦК України предметом застави не можуть бути вимоги, які мають особистий характер, а також інші вимоги, застава яких заборонена законом);

якщо зі змісту акту цивільного законодавства випливає обов`язковість його положень, яка може мати вигляд вказівки в акті цивільного законодавства на нікчемний характер відступу від його положень, або виражатися за допомогою інших правових засобів (наприклад, таким буде припис абзацу 2 частини першої статті 739 ЦК України, що умова договору, відповідно до якої платник безстрокової ренти не може відмовитися від договору ренти, є нікчемною);

якщо це випливає із суті відносин між сторонами. Ця підстава не є логічним закінченням абзацу 2 частини третьої статті 6 ЦК. Такі міркування зумовлені тим, що стаття 6 ЦК України присвячена регулюванню співвідношення актів цивільного законодавства й договору, а не їх кореляції із сутністю відносин між сторонами. Адже сутність цих відносин полягає в їх договірному характері. Тому її застосовування фактично можливе тільки за наявності будь-якої з двох попередніх підстав, тобто прямої вказівки, або ж якщо обов`язковість положень акту цивільного законодавства слідує з його змісту (див. зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2020 року в справі № 559/1605/18 (провадження № 61-913св20)).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

У статті 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (стаття 533 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається що укладений між сторонами договір позики встановив три окремі зобов`язання.

Відповідно, в даному випадку, кожне по собі зобов`язання підлягає відповідному самостійному аналізу і щодо кожного зобов`язання окремо відраховується позовна давність. Дана позиція повністю узгоджується із практикою Верховного Суду, яку відповідно до ч.4 ст. 263ЦПК України, суд повинен враховувати.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 27.09.2023 у справі № 753/23427/19 зазначено: «При цьому слід враховувати, що укладений між сторонами договір позики встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами, а тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку позики згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу».

Таким чином, у даному випадку, існують три окремі грошові зобов`язання на суму 43000 доларів США, яка згідно договору повинна бути повернути до 30.04.2018; на суму 42062 доларів США, яка згідно договору повинна бути повернути до 30.06.2018 та на суму 135000 доларів США, яка згідно договору повинна бути повернути до 15.08.2018

Факт отримання боргу та наявності розписки сторонами не заперечується, а отже у цій частині перегляду не підлягає і не оскаржується.

Що стосується пропуску строку позовної давності.

Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону № 540-ІХ передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року № 691-ІХ «Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19»).

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої, п`ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.

У частині першій статті 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважаться, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (стаття 264 ЦК України).

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається.

Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 24 квітня 2019 року у справі № 523/10225/15-ц та від 19 листопада2019 року у справі № 911/3677/17.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як було встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи, пунктом 2.3 договору позики 06/03-1 від 06.03.2018 року, сторони визначили, що ОСОБА_3 повинен повернути кошти у розмірі 43000 доларів США до 30.04.2018 року. Відповідно, по даному грошовому зобов`язанні з 01.05.2018 розпочато позовну давність та 02.05.2021 позовна давність сплила.

Згідно вищезгаданого пункту, ОСОБА_3 повинен повернути кошти у розмірі 42062 доларів США до 30.06.2018. Відповідно, по даному грошовому зобов`язанню позовна давністю сплинула 02.07.2021.

Згідно вищезгаданого пункту, ОСОБА_3 також повинен був повернути кошти у розмірі 135000 доларів США до 15.08.2018. Відповідно, по даному грошовому зобов`язанню строк позовної давності закінчився 17.08.2021.

З вищенаведеного встановлено, що позовна даність за кожним окремим договором сплила у 2021 році.

Посилання представника позивача на переривання позовної давності у вигляді передачі відповідачем позивачу 100000 грн., та їхнім тривалим спілкування жодними належними доказами не підтверджується, наявність розписки про отримання позивачем 05 липня 2021 року 100000 грн., не є належним доказам, оскільки вона не підтверджує факт передачі коштів, на ній відсутній підпис відповідача та і сама ОСОБА_3 дана обставина заперечується.

Колегія суддів зазначає, що введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 (провадження № 11-107заі22).

Непереборною силою є надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила характеризується двома ознаками. По-перше, це зовнішня до діяльності особи обставина, яку вона, хоча і могла передбачити, але не могла попередити. До таких обставин, як правило, відносяться стихійні лиха (землетрус, повінь, пожежі тощо) та соціальні явища (війни, страйки, акти владних органів тощо). По-друге, ознакою непереборної сили є її надзвичайність, що це не є звичайною обставиною, яка, хоча і може спричинити певні труднощі для особи, але не входить за певні розумні рамки, тобто це має бути екстраординарна подія, яка не є звичайною (постанова Верховного Суду від 09 жовтня 2024 року у справі № 947/28840/21).

З огляду на викладене, ОСОБА_1 не довів існування обставин непереборної сили, які у зв`язку із запровадження на території України воєнного стану та карантину перешкоджали йому здійснити всі необхідні процесуальні дії для своєчасного звернення до суду із даним позовом .

Крім того, позивачем не надав доказів на підтвердження обставин непереборної сили, які унеможливили йому подати позов на час карантину та до початку запровадженням на території України воєнного стану.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення норм матеріального та процесуального права є безпідставними.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись статтями, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

О.В. Агєєв

Т.В. Космачевська

Повний текст судового рішення складено 25 червня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Халаджи