Справа № 357/2515/25
Провадження № 2/357/2437/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бебешко М. М. ,

при секретарі Ільницька І. П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

25 лютого 2025 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява, у якій просять суд: : 1) Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 1364 від 08 вересня 2007 року; 2) Визнати спільною власністю подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 наступне майно: - трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м.; - автомобіль LEXUS, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2014 року випуску, об`єм двигуна 3458 куб.см.; - автомобіль HONDA FIТ, ідентифікаційний номер транспортного засобу, НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1497 куб.см.; 3) В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: - визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 право власності на 1/2 частину квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м.; Іншу частину залишити за ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 право власності на автомобіль HONDA FIТ, ідентифікаційний номер транспортного засобу, НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1497 куб.см.; 4) Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 10 295,00 грн та судові витрати за надання правничої допомоги.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 08 вересня 2007 року сторони укладали шлюб між собою. Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 . Близько двох років потому відповідач залишив дружину з дитиною і став проживати окремо, припинивши ведення спільного господарства. За час перебування у шлюбі сторони 02 лютого 2009 року на підставі договору купівлі-продажу придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрована на ОСОБА_2 ; автомобіль LEXUS, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2014 року випуску, що зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 ; автомобіль HONDA FIТ, ідентифікаційний номер транспортного засобу, НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , 2019 року випуску, що зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 . Дане спільне майно було придбане за кошти, що були сторонам подаровані на весілля, власних заощаджень кожного з подружжя та отриманих доходів в подальшому. Дане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Рухоме майно є неподільним. Сторони визначилися, що автомобілем HONDA FIТ, ідентифікаційний номер транспортного засобу, НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , 2019 року випуску, буде користуватися позивач, а автомобілем LEXUS, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2014 року випуску, буде користуватися відповідач.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 лютого 2025 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М.

Ухвалою суду від 26 лютого 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25 березня 2025 року.

24 березня 2025 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання та продовження строку проведення підготовчого провадження.

Підготовче засідання у справі відкладено на 23 квітня 2025 року.

23 квітня 2025 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання та продовження строку проведення підготовчого провадження.

Підготовче засідання у справі відкладено на 22 травня 2025 року.

22 травня 2025 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 надійшло клопотання про відкладення підготовчого засідання та продовження строку проведення підготовчого провадження.

Ухвалою суду від 22 травня закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 26 червня 2025 року.

25 червня 2025 року на адресу суду від відповідача ОСОБА_2 , надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким останній просив суд: Надати можливість зберегти сім`ю або розлучити на розсуд суду. У випадку розлучення: Призначити незалежну експертизу майна; Витребувати усе майно, що належить позивачу; Призначити продаж усього так званого спільного майна, придбаного за його рахунок, та рівномірно розподілити кошти; Відхилити вимоги позивача щодо компенсації її витрат на судову справу.

Відзив обґрунтовано тим, що в момент одруження він мав близько 20 тисяч доларів особистих збережень. У ОСОБА_4 не було збережень, так як в той момент вона ще навчалася і підробляла на роботі і її батьки не давали жодних коштів для нас. Шлюб був організований повністю за його рахунок. На весіллі їм подарували кошти які не перекрили мої витрати на весілля. Основними подарунками були посуд, ковдри, постільна білизна. В 99% конвертів суми були не більше 100 доларів. Тому свідчення позивача про будь-які її власні збереження не відповідають дійсності. А також є неправдивими свідчення про те, що ці збереження могли дозволити їм придбати квартиру і два автомобіля. Він працював за договором у мережі супермаркетів «Нова Лінія», створював щомісячні і щоквартальні каталоги за договором, а потім як ФОП у сфері новорічної іллюмінації, мав достатні доходи для забезпечення сім`ї і накопичення заощаджень. У 2008 році він заробив у якості ФОПа на квартиру за рахунок новорічного оформлення 15 супермаркетів по всій Україні. В тому році курс долара виріс з 5 гривень до майже 9, що дозволило йому отримати надприбуток. В той же час мав пропозицію від батька позивача щодо можливості заробити на квартиру у квітні 2008 року. Батько позивача має землю в селищі Матюші Білоцерківського району. Він пропонував облагородити землю, продати і розділити прибуток наполовину, що теоретично тоді могло дозволити придбати нам квартиру. Але виконавши свою роль, вклавши в облагородження ставка, землі, вклавши еквівалент 30 тис доларів, по сьогоднішній день земля не продана і усі документи на землю знаходяться у позивача за тієї причини, щоб її батько не продав дану землю без її відома. Так як там знаходиться еквівалент 30 тис доларів вкладених сімейних коштів, а фактично його коштів. За принципами дружини, нею зароблені кошти - це її власні кошти, ним зароблені - це сімейний бюджет. У 2015 році він відкрив атракціон у парку Шевченка - канатний парк, що також приносило гарний прибуток. У 2019 році він вирішив його продати, так як почався карантин і прибутки суттєво скоротилися. Він навчився заробляти чесним шляхом - створюючи ілюмінацію, керуючи канатним парком, створюючи дитячі площадки і даруючи людям і дітям радість і посмішку! Щороку він забезпечував сімейний поїздки в одну з країн, такі як Єгипет, Туреччину, Грецію, ОАЄ, Шрі-Ланку, Австрію, острів Крит, а також її особисту поїздку в Занзібар. Це все було зроблено за рахунок ним зароблених коштів. Жодних вкладень зі сторони позивача не було. За весь період шлюбних стосунків позивач не вклав ні копійки коштів до сімейного бюджету, оскільки за її переконанням, чоловічі кошти дорівнюють сімейному бюджету, а її доходи - це на її особисті витрати, з чим він категорично не погоджуюся. В якісь критичні моменти він просив у неї кошти, але потім повертав на її вимогу. Через рік після народження сина позивач працювала без перерви частину кар`єри на підприємці БВАК прес-секретарем, а зараз головним редактором білоцерківського відділу телеканала Еспресо. Щодо непідтримання стосунків. У 2023 році він вимушений за згодою позивача поїхати за кордон з ціллю фінансової підтримки сім`ї, оскільки тривала і триматиме війна і він по своїй діяльності не мав можливостей заробітку, а також був вибір - або йти на війну, або їхати за кордон. Це було погоджене рішення, а не самовільне. На початку квітня 2023 року він виїхав автомобілем в Німеччину. Щомісяця він надсилав підтримку для позивача і спільного сина у сумі близько 500 євро в еквіваленті. У вересні 2023 року він приїздив до України. У жовтні 2023 року він знову вирішив їхати за кордон, позивач не заперечувала. На той час - в Ізраїль з міркувань того, що люди пропонували гарний заробіток там. Дружина не заперечувала. Основна її вимога - надсилати 500 доларів щомісяця. І також, щомісяця я надсилав суму в еквіваленті 500 доларів для забезпечення сім`ї. Він вважаю, що близько 20 тисяч гривень його і її заробітку близько 15-20 тис гривень було достатньо для заперечення місячного проживання її з сином в період війни Але у квітні 2024 року він зламав ногу в Ізраїлі, залишився без заробітку на 4 місяці. Він допомагав сім`ї щомісяця у сумі 300-400 доларів щомісяця з тих збережень, що мав. Тому що зі слів позивача, її це мало турбувало (зламана нога), головне - надсилай кошти. У липні 2024 року він переїхав до Польщі, а 17 жовтня, отримавши візу, полетів до Великої Британії. З 1 грудня 2024 року по 1 березня 2025 року він надіслав позивачці близько 1600 доларів А за усі два роки його перебування за кордоном дружині було перераховано не менше 8 тисяч доларів США в еквіваленті. Наразі, після позиву він надсилаю кошти лише сину, і за період з 1 грудня 2024 по 20 червня 2025 року він надіслав дитині близько 1800 доларів США на одяг і харчування, а також оплатив навчання у сумі 450 євро і придбав новий мобільний телефон. Зрештою, чоловік у сім`ї - це не гаманець з грошима. Він також потребує уваги, спілкування, піклування і турботи, чого він жодним чином не відчував від дружини особливо за останні півроку. В період, коли він зламав ногу і ходив з гіпсом 2 місяці у Ізраїлі не поцікавилася, як він себе почуває. Її цікавили лише гроші - скільки і коли він перерахую. І щодо непідтримання відносин - на протязі усіх двох років його перебування він увесь час підтримував стосунки телефонним зв`язком, цікавився її станом і станом дитини. На тиждень вони мали телефонний зв`язок 3-4 рази на тиждень, інколи більше, інколи менше. З початку березня, дізнавшись у Дії про позов, він перестав з нею підтримувати будь-які стосунки. Зараз він підтримую стосунки лише з сином, який навчається у Польщі, надсилає йому кошти і підтримую психологічно. А його рідна мати за півроку дала йому лише 100 злотих - це приблизно 1100 гривень.

Відповідно до ч.7 ст. 179 ЦПК України, відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі.

Ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 26 лютого 2025 року судом було встановлено відповідачу строк на подачу відзиву на протязі п`ятнадцяти днів з дня вручення копії ухвали про відкриття провадження у справі. 21 березня 2025 року відповідачем через підсистему «Електронний Суд» подано до суду клопотання про відкладення підготовчого засідання так як він лише 19 березня через Дію отримав повідомлення про розгляд справи. Аналогічні клопотання відповідачем було подано 23 квітня 2025 року та 21 травня 2025 року. Ухвалою суду від 22 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі. За таких обставин, враховуючи те, що відзив на позовну заяву на адресу суду надійшов лише 25 червня 2025 року, тобто більше ніж за два місці після отримання відповідачем повідомлення про розгляд справи та ознайомлення з позовом і додатками до нього ним через підсистему «Електронний Суд», суд не приймає вказаний відзив як такий, що подано до суду з порушенням норм процесуального закону, без клопотання про поновлення пропущеного строку на подачу відзиву. Разом з цим, враховуючи те, що у даному відзиві викладено правову позицію відповідача щодо вирішення спору у даній справі, суд вважає за доцільне врахувати її при вирішені справі, вважаючи вказаний відзив письмовими поясненнями відповідача по суті спору.

26 червня 2025 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, підтримання позовних вимог у повному обсязі. Позивач не буде подавати відповідь на відзив, оскільки позиція відповідача у відзиві перебуває поза межами суду.

За таких обставин суд вважає за доцільне ухвалити у даній справі рішення за результатами розгляду справи, на підставі наявних у ній доказів, без участі сторін та їх представників в судовому засіданні.

Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне:

З приводу розірвання шлюбу при вирішені справи суд виходить з наступного:

08 вересня 2007 року сторони укладали шлюб між собою.

Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_3 .

За час перебування у шлюбі, відповідач ОСОБА_2 , 02 лютого 2009 року на підставі договору купівлі-продажу з Колективним підприємством «Білоцерківський домобудівельний комбінат» придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Право власності на вказану квартиру зареєстровано за відповідачем 08 серпня 2011 року.

Ринкова вартість квартири станом на 03 лютого 2025 року становить 2 503 580,00 грн.

02 липня 2020 року ОСОБА_2 став власником автомобіля HONDA FIТ, ідентифікаційний номер транспортного засобу, НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , 2019 року випуску, ринкова вартість якого станом на 03 лютого 2025 року становить 417 000,00 грн.

18 серпня 2024 року ОСОБА_2 став власником автомобіля LEXUS, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2014 року випуску, ринкова вартість якого станом на 03 лютого 2025 року становить 831 700,00 грн.

При вирішенні справи суд виходить з наступного:

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно з частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України (далі СК України) шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до частини першої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно із частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).

Статтею 113 СК України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Судом встановлено, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально.

За таких обставин суд вважає, що наявні підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

З приводу поділу майна суд при вирішенні справи виходить з наступого:

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

У частині першій статті 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Аналогічний висновок підтверджений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).

У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 викладена правова позиція, що «у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя».

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 707/2516/18 (провадження № 61-5919сво22) вказано, що «спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна».

Поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку у спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється (див. постанову Верховного Суду від 22 січня 2020 року в справі № 243/6275/16-ц (провадження № 61-42813св18)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), вказано, що коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58)). Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом (речення перше абзацу другого частини першої статті 71 СК України). Тобто суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)).

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що приписи частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України і статті 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни) треба розуміти так: (а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) згідно зі статтею 365 ЦК України заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); (б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, провадження № 61-6575св19, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20, провадження № 61-1714св22, від 17 січня 2024 рокуу справі № 522/17831/20 (провадження № 61-7951св23).

Суд зазначає, що у разі, коли один із подружжя (позивач) не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій з попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можна реально поділити між сторонами відповідно до їхніх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишає майно у спільній частковій власності.

Схожий висновок викладено і у пункті 53.3 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21).

Зважаючи на вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку підстав для визнання ідеальних часток подружжя у спірному нерухомому майні без його реального поділу та залишення майна у спільній частковій власності.

Право спільної сумісної власності при поділі спільного сумісного майна припиняється внаслідок його поділу між співвласниками.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у п.58 постанови від 12 липня 2023 року у справі № 757/31372/18-ц вказала, що у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (частина перша статті 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (пункт 4 частини п`ятої статті 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально (див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 9901/172/20 (пункти 1, 80-81, 83), від 1 липня 2021 року у справі № 9901/381/20 (пункти 1, 43-47), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункти 6, 20-26, 101, 102), від 1 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14 (пункти 4, 26, 47), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункти 4, 36), від 4 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (пункт 31)).

Суд зазначає про те, що спірне нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу, відповідачем не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на майно, воно є спільним сумісним майном подружжя.

Відповідач у поданому до суду відзиві зазначив про те, що все придбане у шлюбі майно було придбано за кошти, отримано від подарунків на весілля та за його грошові кошти, а позивачем не було додано коштів для придбання спірного майна.

Суд зазначає, що з приводу спільного сумісного майна існує презумпція спільності майна набутого під час шлюбу, яка може бути спростовна стороною, яка заперечує вказану презумпцію.

На спростування презумпції спільного майна подружжя відповідачем до суду не долучено жодного доказу, як і не долучено жодного доказу, який би свідчив про те, що об`єкти спірного майна були придбані за особисті кошти відповідача та вказані об`єкти є особистою власністю останнього.

За таких обставин, суд вважає що спірні об`єкти рухомого та нерухомого майна, будучи придбані відповідачем за час перебування у шлюбі з позивачкою є об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Так як рухоме майно, яке є об`єктами спірного майна є неподільними речами, а позивач у своїй позовній заяві вказала, що на підставі усної домовленості між сторонами, що в свою чергу не було спростовано відповідачем, вона користується автомобілем HONDA FIТ, ідентифікаційний номер транспортного засобу, НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , 2019 року випуску, який просить залишити у своїй власності, а автомобілем LEXUS, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2014 року випуску, користується відповідача, суд вважає за доцільне, в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за позивачкою право власності на користується автомобілем HONDA FIТ, ідентифікаційний номер транспортного засобу, НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , 2019 року випуску, який просить залишити у своїй власності, залишивши за відповідачем право власності на автомобіль LEXUS, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2014 року випуску.

Так як сторони не дійшли згоди щодо реального поділу непорухомого майна, а саме квартири за адресою: АДРЕСА_1 , суд вважає за доцільне ухвалити рішення про визнання за кожним із сторін справи та подружжя права класності на 1/2 частину вказаної квартири.

Саме такий варіант поділу майна, на думку суду, буде відповідати нормам законодавства та інтересам подружжя.

З приводу прохання відповідача щодо витребування всього майна, яке належить позивачу, суд зазначає, що предметом позову у даній справі є об`єкти рухомого та нерухомого майна, зазначені у позовній заяві, відповідач не скористався своїм правом на подання зустрічного позову в межах строків, передбачених цивільно-процесуальним законом, тому суд зазначає про відсутність підстав для витребування та пошуку всього майна позивача, так як суд самостійно не вправі збирати докази, зокрема без наявності зустрічного позову відповідача про поділ майна, яке на праві власності належить позивачу.

Щодо призначення незалежної експертизи майна суд зазначає, що фактично клопотання про вказане стороною відповідача не заявлено, не визначено експертну установу, не зазначено вид експертизи, об`єкти, які належить дослідити експертові, як і не підтверджено те, що оплату за виконання вказаної експертизи має нести відповідач, як його ініціатор. Разом з цим суд вказує на те, що сторона відповідача до закінчення підготовчого засідання у справі мала право самостійно ініціювати призначення експертизи та подачу до суду її висновку, або в межах проведення підготовчого засідання, ініціювати до суду відповідне клопотання, яке мало б відповідати вимогам до його змісту.

Суд відхиляє прохання відповідача щодо призначення продажу спільного майна та рівномірного розподілу коштів, так як вказані дії виходять за межі повноважень суду під час судового розгляду справи.

Щодо відхилення вимог позивача щодо компенсації витрат останньої на судову справу, суд зазначає про те, що відповідачем не надано до суду доказів звільнення останнього від сплати судових витрат, понесених позивачем і доказів необхідності відмови в задоволенні витрат позивача, понесених для підготовки та розгляду даної справи в суді першої інстанції.

З приводу позовної вимоги про розірвання шлюбу відповідач у своєму відзиві зазначив про те, що він або просить суд надати можливість зберегти сім`ю або розлучити на розсуд суду.

Зважаючи те, що сторони не заперечують проти того, що на протязі двох років проживають окремо, в інших країнах, не ведуть спільного господарства, справа перебуває на розгляді в суді з 25 лютого 2025 року, суд вважає за доцільне ухвалити рішення про розірвання шлюбу між подружжям, так як шлюбні відносини фактично припинені, а відповідач не клопотав перед судом про надання строку на примирення для збереження сім`ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у справі в сумі

Приймаючи до уваги доцільність задоволення в повному обсязі позовних вимог позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у справі в сумі 10 295,20 грн, пов`язані зі сплатою позивачем судового збору за подання позову до суду (1 211,20 грн від 29 січня 2025 року та 9 084,00 грн від 10 лютого 2025 року).

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя - задоволити повністю.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 1364 від 08 вересня 2007 року.

Визнати спільною власністю подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 наступне майно:

- трикімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м.;

- автомобіль LEXUS, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2014 року випуску, об`єм двигуна 3458 куб.см.;

- автомобіль HONDA FIТ, ідентифікаційний номер транспортного засобу, НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1497 куб.см.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя:

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 право власності на 1/2 частину квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м.

- визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності на 1/2 частину квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 81,0 кв.м., житловою площею 45,4 кв.м.

- визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 право власності на автомобіль HONDA FIТ, ідентифікаційний номер транспортного засобу, НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_6 , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1497 куб.см.

- залишити у власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , автомобіль LEXUS, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , 2014 року випуску, об`єм двигуна 3458 куб.см.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по оплаті судового збору в сумі 10 295,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 . РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя М. М. Бебешко