ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5741/25 Справа № 201/3495/25 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Волошиної К.Ю. на ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду із зазначеною заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви, в обґрунтування якої зазначав, що забезпечення позову є превентивним заходом, який має на меті запобігання недобросовісним діям відповідача, спрямованим на зміну правового режиму спірного майна, набутого сторонами під час шлюбу, що може суттєво ускладнити реалізацію та поновлення порушених прав позивача в майбутньому.

З метою належного захисту прав та інтересів позивача, а також запобігання можливому відчуженню або іншому розпорядженню спірним майном до моменту вирішення спору по суті, вважається за необхідне застосування заходів забезпечення позову шляхом:

-заборонити ОСОБА_2 (Відповідачу) та будь-яким іншим особам, зокрема потенційним набувачам або користувачам майна, вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, передачу у власність або користування, заставу, дарування, реєстрацію, зміну правового статусу, обтяження чи будь-яке інше розпорядження спірним майном, а саме квартирою АДРЕСА_1 , набуте під час шлюбу між позивачем та відповідачем, квартирою АДРЕСА_2 , набуте у спільну сумісну власність подружжя, автомобіль Honda HR-V, 2015 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 , автомобіль Renault Trafic, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 ;

-заборонити ОСОБА_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, обтяження або зміну правового статусу зазначеного майна, у тому числі укладення будь-яких правочинів щодо його передачі у власність або користування третім особам;

-заборонити будь-яким державним органам, установам та реєстраторам проводити будь-які реєстраційні дії щодо зазначеного нерухомого та рухомого майна без згоди ОСОБА_1 , зокрема внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного державного реєстру транспортних засобів.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та винести нову, якою задовольнити заяву про забезпечення позову у повному обсязі.

В обґрунтування посилалась на порушення судом першої інстанції норма процесуального права.

З посиланням на доводи, аналогічні доводам заяви по забезпечення позову, зазначав, що суд першої інстанції не в повній мірі оцінив існування загрози утруднення виконання рішення в майбутньому підмінивши оцінку «ймовірної загрози» вимогою доведення абсолютної неминучості. Також вважає, що судом першої інстанції проігноровано той факт, що все майно придбане у шлюбі зареєстровано виключно на відповідача, що у майбутньому дає реальну можливість розпорядитися ним без згоди позивача. Також зазначає, що відповідач намагалась вдатися до штучного переоформлення майнових прав на житлову нерухомість на її матір.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідка про доставку повістки до Електронного кабінету представника апелянта, а також довідка про доставку судових повісток у вигляді СМС на номери телефонів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення у вигляді судової повістки ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви, суд першої інстанції виходив із того, що позивач належними та допустимими доказами не довів своїх вимог та обставин щодо утруднення чи неможливості виконання рішення у майбутньому.

Із такими висновками суду можливо погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інших підстав визначених законом.

Пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (ч.10 ст. 150 ЦПК України)

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тлумачення статей 152, 153 ЦПК України свідчить, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу. Суд повинен враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 та у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17

Сукупний аналіз даних положень законодавства дає підстави вважати, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову, суд повинен, крім іншого, з`ясувати відомості про особу відповідача та про належність йому майна, щодо якого просить заборонити вчиняти певні дії позивач.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову до подачі позовної заяви про поділ спільного майна подружжя.

З наданих заявником документів вбачається, що сторони з 02.08.2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 20.08.2024 року було розірвано.

Згідно із відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є одноосібним власником: квартири АДРЕСА_2 на підставі довідки про членство особи у споживчому кооперативі «Затишний» та внесення таким членом кооперативу пайового внеску (Серія та номер №153, виданий 26.03.2020 року); квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 125, виданий 25.01.2016 року;

Відповідно до копій свідоцтв про реєстрацію ОСОБА_2 є власником автомобілю Honda HR-V, 2015 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та автомобілю Renault Trafic, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_2 .

Звертаючись до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначав, що спірні квартири та машини були придбані сторонами під час перебування у шлюбі, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, щодо якого, в разі задоволення його позову, може бути утруднено виконання майбутнього рішення суду через ймовірність загрози його вибуття у власність третіх осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не установлює прав та обов`язків сторін, а лише на підставі викладених обставин і наявних доказів, переконавшись, що поза розумним сумнівом дійсно є підстави уважати про наявність спору, застосовує заходи забезпечення позову.

Судом першої інстанції під час розгляду заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову були дотримані зазначені вимоги.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Як вбачається з вимог заяви про забезпечення позову, позивач вимагав забезпечити позов до його подання шляхом заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню на нерухомого майн у вигляді квартир та транспортних засобів, бо вважав, що це майно спільною сумісною власністю подружжя.

Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернувся із заявою про забезпечення позову, до подання позовної заяви про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ, що є допустимими з огляду на положення ст. 149 ЦПК України.

Однак слід звернути увагу на те, що не зважаючи на наявність між сторонами спору щодо поділу майна, який вони зокрема намагались вирішити у позасудовому порядку, заява про забезпечення позову не містить належного обґрунтування ризиків невиконання можливого рішення суду та обставин, які б про це свідчили, а також створення невиправданих обмежень позивача в його правах, колегія суддів приходить до висновку про правильність висновку щодо необґрунтованості необхідності вжиття заходів забезпечення позову.

З приводу доводів апеляційної скарги щодо можливості вибуття квартир, які належать ОСОБА_2 у власність третіх осіб, то зазначене не підтверджено матеріалами справи, а додані до апеляційної скарги докази у вигляді скріншоту із сайту, не були предметом розгляду у суді першої інстанції та з огляду на положення ст. 367 ЦПК України не приймаються судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку вжиття заходів забезпечення позову не буде виступати як спосіб гарантування обов`язкового виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог, а тільки створить невиправдані обмеження титульного власника в його правах, а тому вважає, що не було підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

При цьому суд апеляційної інстанції зазначає, що відмова у задоволення заяви про забезпечення позову не є обмеженням процесуальних прав ОСОБА_1 на даній стадії, оскільки це не позбавляє його права на повторне звернення із відповідною заявою під час подання позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду є незаконною, постановлена із порушенням норм процесуального права, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції дослідив всебічно, повно і з`ясувавши усі обставини справи, надав об`єктивну оцінку правовідносинам, з урахуванням суті спору, та ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Згідно ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини, їм надано належну оцінку, постановлено законне і обґрунтоване судове рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються питань, які підлягають вирішенню під час розгляду спору по суті позовних вимог та зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями через тлумачення процесуального законодавства на свою користь, а також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Волошиної Крістіни Юріївни залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 24 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2025 року.

Судді: