ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6331/25 Справа № 204/1274/24 Суддя у 1-й інстанції - Книш А. В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання: Травкіної В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №204/1274/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Копитіної Яни Сергіївни на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2025 року, ухвалене у складі судді Книш А.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з даним позовом до відповідача ОСОБА_2 , в обґрунтування якого зазначає, що 23 липня 2021 року між сторонами було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О. та зареєстрований у реєстрі за №589. Відповідно до п.1 даного договору позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у розмірі 704 754,60 грн. до 31 грудня 2022 року. Своїми підписами сторони підтверджують, що позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти у зазначеному розмірі, що в еквіваленті за курсом НБУ, встановленим на 23 липня 2021 року, становить 22000 євро. Проте до цього часу відповідач, незважаючи на численні вимоги, свого зобов`язання за договором позики не виконав та не повернув позивачу суму позики.

На підставі викладеного просила стягнути з останнього заборгованість за договором позики від 23 липня 2021 року у розмірі 22000 євро, що у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ на день подання позову становить 897 380 грн., 3% річних за користування коштами у сумі 55 534,58 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 9529,15 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 23 липня 2021 року у розмірі 704 754 гривні 60 копійок. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання сплати судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Копитіна Я.С. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його необґрунтованим, та таким, що ухвалене із порушенням норм матеріального права, неправильним установленням обставин, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не зазначено в чому полягає неналежність поданих доказів. Відповідач категорично не погоджується із такою позицією суду першої інстанції, адже належна оцінка листування між позивачем та відповідачем в месенджері «Viber», «Telegram», позивачем та свідками в месенджері «Telegram» не була здійснена.

Вказує, що визнання скриншотів листувань допустимим доказом у даній справі є правомірним у разі відсутності переконливих аргументів і доказів, які ставили б під сумнів їх допустимість, та незаявлення стороною позивача клопотань про призначення у справі експертизи для спростування відповідного доказу.

Судом першої інстанції вищевказані аргументи сторони відповідача було проігноровано.

Зазначає, що Верховний Суд послідовно додержується правової позиції про те, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні ч.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг».

Проте, якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне електронне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі. З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вказує, що визнання скриншотів листувань допустимим доказом у даній справі є правомірним у разі відсутності переконливих аргументів і доказів, які ставили б під сумнів їх допустимість, та незаявлення стороною позивача клопотань про призначення у справі експертизи для спростування відповідного доказу.

Така позиція знаходить своє відображення у сталій судовій практиці Верховного Суду, зокрема у постанові від 22 серпня 2019 року у справі №712/8320/15, у постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі №553/1268/15-ц.

За таких обставин, листування між позивачем та відповідачем у месенджері «Viber» та «Telegram», та інші докази, можуть вважатись достовірними та достатніми з метою доведення часткового повернення коштів відповідачем згідно договору позики, а тому є належними та допустимими доказами у справі у відповідності до вимог ст.ст.76-80 ЦПК України. Проте, в порушення цивільного процесуального законодавства, суд першої інстанції вищевказані висновки Верховного Суду не врахував.

У зв`язку з чим просить апеляційний суд скасувати повністю рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 березня 2025 року по справі та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 23 липня 2021 року в розмірі 7056,28 Євро, що у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ на день подання відзиву становить 298 093,95 грн, а у решті позовних вимог відмовити.

Відповідач скориставшись своїм правом, через свого представника - адвоката Коваль М.С., подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечує проти доводів апеляційної скарги в повному обсязі, вважає її безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Вважає, що суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку, що роздруківки листування у Viber не є належними та допустими доказами підтвердження часткового виконання зобов`язань відповідача перед позивачем за договором позики від 23 липня 2021 року в розумінні статей 77-80 ЦПК України.

Вказує, що суд першої інстанції правомірно не взяв до уваги долучені скаржником, разом із відзивом на позовну заяву, скріни листів з електронної пошти та Viber, оскільки вказаною перепискою не можливо підтвердити факт виконання зобов`язання відповідача.

Зазначає, що посилання скаржника на те, що останнім було передано позивачу шуби для їх подальшої реалізації з метою погашення боргу перед позивачем згідно договору позики від 23 липня 2021 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи скрінами переписки у Viber та електронною поштою, не є належним виконанням умов договору, оскільки відповідно до п.4 Договору позики повернення суми позики здійснюється готівкою. Факт повернення позики підтверджується заявою від імені позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Наявність у позичальника заяви від імені позикодавця про повернення йому грошових коштів на загальну суму позики є підтвердженням виконання ним зобов`язання за цим Договором щодо повернення позики належним чином.

Також зазначає, що із наданих суду квитанцій не вбачається, що такі перекази були проведені на виконання скаржником зобов`язань за договором позики від 23 липня 2021 року, оскільки в призначенні платежу таких трансакцій зазначено, що такі перекази здійснено як переказ коштів між фізичними особами, а також в частині квитанцій не зазначено, що такі перекази здійснені третіми особами саме на картку позивача. Доводи та аргументи представника відповідача, що таким доказом є те, що нею здійснено вхід до Приват24 та при введені зазначеного у платіжках номеру карткового рахунку вибивається прізвище та ініціали Позивача, не відповідає вимогам щодо достатності та допустимості доказів.

Таким чином, з огляду на наведене, суд першої інстанції прийшов до законного та обґрунтованого висновку, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження його доводів про повернення частини взятих в борг коштів позивачу, у зв`язку з чим просить рішення суду залишити без змін.

У судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.

Позивач та відповідач в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 23 липня 2021 року між сторонами укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гавловською І.О., відповідно до умов якого позивач надав відповідачу у позику грошові кошти, а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві суму позики у розмірі 704 754,60 грн. до 31 грудня 2022 року включно. Своїми підписами на цьому договорі сторони підтвердили, що позикодавець передав, а позичальник отримав грошові кошти у розмірі 704 754,60 грн, зазначені у пункті 1 цього договору, що в еквіваленті за курсом Національного банку України, встановленим станом на 23 липня 2021 року, та складає 22 000 Євро, до моменту підписання цього договору.

Пунктом 4 вказаного договору позики передбачено, що повернення суми позики здійснюється готівкою. Факт повернення позики підтверджується заявою від імені позикодавця, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Наявність у позичальника заяви від імені позикодавця про повернення йому грошових коштів на загальну суму позики є підтвердженням виконанням ним зобов`язання за цим договором щодо повернення позики належним чином. Позичальник вправі повернути, а позикодавець зобов`язаний прийняти позику достроково, тобто раніше терміну, визначеного в пункті 1 цього договору.

За домовленістю між сторонами, позика є безпроцентною (пункт 5).

Відповідно до поданого позивачем розрахунку, відповідач станом на 23 січня 2024 року має наступну заборгованість: - заборгованість з позики 22 000 Євро, що у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ на день подання позову становить 897 380 грн; - 3% річних за період з 01 січня 2022 року по 23 січня 2024 року у сумі 55 534,58 грн.

Свідок ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що є рідним братом відповідача та вони є співвласниками бізнесу з продажу хутряних виробів. Вказав, що йому відомо, що відповідач мав борг перед позивачем на суму 22 000 Євро у зв`язку з чим відповідач запропонував позивачу продавати шуби, щоб пришвидшити повернення боргу. Коли саме виник даний борг та чи були інші боргові відносини між сторонами свідку не відомо. Вказав, що у 2023 році позивач приїжджала до шоу-руму у м.Києві, де свідок передав їй 1000 євро та позивач забрала 2 шуби на виконання боргового зобов`язання відповідачем. Також свідок ОСОБА_3 пояснив, що відправляв позивачу шуби Новою Поштою до м.Нововолинськ. Помічниця відповідача ОСОБА_4 також здійснювала перерахування на рахунок позивача у рахунок погашення суми боргу відповідача за договором позики. Додатково свідок ОСОБА_3 пояснив, що якихось договорів щодо сплати боргу шубами не укладали.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що перебуває у дружніх відносинах з відповідачем та якось через те, що його підлеглий звільнився, він попросив її перераховувати зі своєї картки кошти на рахунок позивача у співвідношенні до 250 Євро, а потім відповідач повертав їй через інших людей кошти готівкою. Вказала, що вона познайомилась з позивачем по телефону, який їй дав відповідач, та позивач кожного разу підтверджувала факт отримання нею коштів у месенджері. Таких перерахувань нею було зроблено протягом 10 місяців десятьма платежами на суму 2500 Євро. Яке призначення таких платежів було вказано та яке прізвище ім`я та по батькові отримувача коштів було зазначено свідок не пам`ятає. Потім відповідач попросив зробити скрін переписок з позивачем, що вона й зробила. Чим займався відповідач, свідок не знає, але їй відомо, що у нього був магазин з продажу шуб.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона є дівчиною брата відповідача та знайома з відповідачем близько 6 років. Крім того, свідок ОСОБА_6 бачила договір позики на 22000 Євро та 08 лютого 2023 року вона бачила позивача, коли у шоу-румі у м.Києві брат відповідача ОСОБА_3 передавав позивачу гроші у розмірі 1000 євро та дві шуби, які належали відповідачу. Чому відповідач самостійно не передавав кошти та про будь-які інші боргові зобов`язання між сторонами свідку не відомо.

Судом встановлено, що заява від імені позивача про повернення їй частини грошових коштів за договором позики у відповідача відсутня. Позивач наполягає на невиконанні відповідачем умов договору позики щодо повернення коштів у повному обсязі.

Будь-яких домовленостей щодо можливості повернення позики не відповідачем, або не готівкою - у вигляді хутряних виробів, договір позики не містить. Додатковий договір щодо зміни порядку повернення відповідачем позивачу спірної суми позики між сторонами не укладався.

Договір позики від 23 липня 2021 року не містить вимог щодо повернення позики в іноземній валюті, у тому числі з прив`язкою до її гривневого еквіваленту відповідно до курсу НБУ на день подання позову чи на будь-який інший день.

Відмовляючи частково у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував відсутністю будь-яких домовленостей щодо можливості повернення позики не особою відповідача, або не готівкою, у вигляді хутряних виробів, договір позики не містить. Додатковий договір щодо зміни порядку повернення відповідачем позивачу спірної суми позики між сторонами не укладався, а враховуючи, що відповідно до пункту 1 договору позики від 23 липня 2021 року відповідач зобов`язався повернути позивачу 704 754,60 грн. до 31 грудня 2022 року, а тому саме у такому розмірі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума заборгованості за договором позики від 23 липня 2021 року.

Відмовляючи позивачу у задоволенні вимог про стягнення з відповідача 3% річних за користування коштами у сумі 55 534,58 грн. на підставі частини другої статті 625 ЦК України суд дійшов висновку, що позивач набуває право на отримання компенсації 3% річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України лише з моменту порушення відповідачем грошового зобов`язання, тобто після 31 грудня 2022 року, як це передбачено пунктом 1 договору позики від 23 липня 2021 року. Обов`язок повернути суму боргу повністю або частинами до 31 грудня 2022 року договір позики не містить, а відповідно до пункту п`ятого вказаного договору позика є безпроцентною. В зазначеній частині рішення суду не оскаржується.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені в постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17 і підтримані Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі - Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті".

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частини друга, четверта статті 77 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Для встановлення дійсних фактичних обставин справи сторони мають надати до суду належні, допустимі, достатні та достовірні докази, які підлягають оцінці судом.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша, третя статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України докази мають бути достовірними, тобто такими, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, отримання грошових коштів відповідачем підтверджується договором позики та не заперечується самим відповідачем.

Належних та допустимих доказів повернення відповідачем позивачу грошових коштів, матеріали справи не містять, отже наведені обставини, поза всяким розумним сумнівом доводять той факт, що відповідач суму позики не повернув.

У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги щодо допустимості доказів, а саме листування між позивачем та відповідачем в месенджері «Viber», «Telegram» та зазначає, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду першої інстанції. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, оцінка доказів зроблена судом першої інстанції з урахуванням норм процесуального закону, тому відсутні підстави втручатися в оцінку доказів.

Доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом додержано норми матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, не впливають на правильність рішення у справі та не є підставою для його скасування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2025 року, немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 25.06.2025р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв