Справа № 538/909/25
Провадження № 2/359/3072/2025
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Бориспіль

Суддя Бориспільського міськрайонного суду Київської області Семенюта О.Ю., вирішуючи питання про відкриття провадження у цивільній справі за позовом акціонерного товариства «Полтаваобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення вартості активної електроенергії, не облікованої внаслідок порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії,-

В С Т А Н О В И В :

У травні 2025 року АТ «Полтаваобленерго» звернулося до Лохвицького районного суду Полтавської області з даним позовом до ОСОБА_1 , у якому просили стягнути на їх користь з відповідача вартість активної електроенергії, не облікованої внаслідок порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії в сумі 12070 грн.11 коп. та судовий збір в сумі 3028 грн. 00 коп.

Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області В.А. Бондарь від 15 травня 2025 року матеріали справи за вказаним позовом були передані за підсудністю до Бориспільського міськрайонного суду Київської області, оскільки відповідач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.06.2025 було визначено суддю Семенюту О.Ю., для розгляду цієї справи.

Згідно до інформації управління ДМС України в Полтавській області, яка надійшла на адресу суду 24.06.2025 року, за обліками Єдиного демографічного реєстру інформація стосовно ОСОБА_1 відсутня.

Відповідно до інформації відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бориспільської міської ради Київської області, яка надійшла на адресу суду 25.06.2025 року, місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

Дослідивши матеріали справи, приходжу до наступного.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.2 та ч.4 ст.10 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є верховенство права. Цей принцип полягає в тому, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

За загальними правилами підсудності справ, визначеними ч.1 ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Водночас приписами ст.30 ЦПК України встановлено правила щодо виключної підсудності, зокрема у ч.1 визначено, що позови, які виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Виключна підсудність є особливим видом територіальної підсудності, правила якої забороняють застосування при пред`явленні позову інших норм, що регулюють інші види територіальної підсудності, передбачені у ст.27-29 ЦПК України.

Виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 41, 42 постанови від 1 березня 2013 року № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» роз`яснив, що перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року N 638/1988/17 правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно. Позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Відповідно до ч.6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи, з ОСОБА_1 05.12.2007 року за № 22726 було укладено договір про користування електричною енергією. Предметом спору у цій справі є стягнення вартості активної електроенергії, не облікованої внаслідок порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії, яка постачалася на належний відповідачу на праві власності об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Вимога про стягнення вартості активної електроенергії, не облікованої внаслідок порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії стосується обов`язку власника, безпосередньо пов`язаного з цим об`єктом нерухомого майна. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» у ч.1 ст.30 ЦПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення. Тому до спорів, предметом яких є стягнення заборгованості, яка виникла внаслідок невиконання зобов`язань за договором, який укладений щодо користування нерухомим майном, поширюються норми ч.1 ст.30 ЦПК України. Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній в постанові від 16 лютого 2021 року в справі №911/2390/18 (провадження № 12-73гс20).

Тому, з урахуванням наведеного, АТ «Полтаваобленерго» вказаний позов про стягнення вартості активної електроенергії, не облікованої внаслідок порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії, був правомірно пред`явлений за місцем знаходження нерухомого майна відповідача - за правилами виключної підсудності.

Натомість, передаючи дану цивільну справу за підсудністю до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з підстав реєстрації місця проживання відповідача на території м. Бориспіль Київської області, суддею Лохвицького районного суду Полтавської області в ухвалі від 15 травня 2025 року не було враховано вищеокреслених положень цивільного процесуального законодавства щодо спеціальних правил виключної підсудності та відповідних правових висновків касаційного суду, які в силу вимог ч.4 ст.263 ЦПК України є обов`язковими при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.08.2019 у справі № 855/364/19 зроблено висновок, відповідно до якого «Розгляд судом предметно непідсудної йому справи може призвести до ухвалення незаконного рішення, обмежити право кожного на судовий захист належним судом, позбавити можливості скористатися правом на апеляційне чи касаційне оскарження рішення. Якщо суд першої інстанції помилково чи неправильно направив до суду тієї самої інстанції справу, яка за предметом спору, суб`єктним складом учасників, характером спірних правовідносин відноситься до його підсудності, а суд, якому була направлена справа (позовна заява), повернув її назад як направлену внаслідок порушення правил підсудності, то рішення суду, який повернув справу адресанту, не може розцінюватися як ознака спору щодо підсудності чи порушення заборони про передавання справ, встановленої статтею 30 КАС».

Хоча вказаний правовий висновок здійснено щодо норм КАС України, суд вважає доцільним дотримуватись його і у порядку цивільного судочинства, зважаючи на подібність норм КАС України та ЦПК України щодо недопустимості спору про підсудність.

Враховуючи наведене, приходжу до висновку, що вказана цивільна справа Лохвицьким районним судом Полтавської області була передана до Бориспільського міськрайонного суду Київської області не в порядку, встановленому ст.31 ЦПК України, тобто безпідставно й помилково, в зв`язку з чим не може бути прийнята до розгляду Бориспільським міськрайонним судом Київської області як судом «встановленим законом» у розумінні п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що одночасно не дає підстав для тлумачення як спору між судами про підсудність згідно ч.1 ст.32 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст. 378 ЦПК України прийняте судом рішення з порушенням правил територіальної підсудності є підставою для його скасування судом апеляційної інстанції з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

З огляду на викладене, дана справа підлягає поверненню (передачі) до Лохвицького районного суду Полтавської області.

Керуючись ст.10, 27-32, 258-261 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Цивільну справу за позовом акціонерного товариства «Полтаваобленерго» до ОСОБА_1 про стягнення вартості активної електроенергії, не облікованої внаслідок порушення споживачем Правил роздрібного ринку електричної енергії повернути (передати) на розгляд до Лохвицького районного суду Полтавської області.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя О.Ю. Семенюта