Провадження № 22-ц/802/761/25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_4 , на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з червня 2022 року є власником транспортного засобу Opel Meriva, номер кузова НОМЕР_1 , 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Вказує, що відповідач у справі є її донькою, і з нею вони деякий час спільно користувалися автомобілем.

У вересні 2022 року відповідач, без дозволу позивача, забрала ключі від автомобіль та свідоцтво про його реєстрацію. З того часу автомобіль фактично постійно перебуває у володінні відповідача. На вимоги позивача, відповідач відмовляється добровільно повернути автомобіль у володіння позивача.

Посилаючись на порушення свого права власності позивач просить суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , транспортний засіб Opel Meriva, номер кузова НОМЕР_1 , 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також ключі та технічний паспорт на даний автомобіль.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 квітня 2025 року позов задоволено.

Ухвалено витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , транспортний засіб Opel Meriva, номер кузова НОМЕР_1 , 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також ключі та свідоцтво про реєстрацію даного транспортного засобу.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач, в інтересах якої діє її представник, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Від представника відповідача надійшла заява про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішенням у цивільній справі 161/11412/25 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Рівненській, Волинській та Житомирській областях про визнання права власності на транспортний засіб. Оскільки на твердження заявника рішення у цивільній справі № 161/11412/25 року носить преюдиційний характер для даної цивільної справи.

Апеляційний суд розглянувши клопотання приходить до висновку, що таке не підлягає до задоволення.

Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду п.6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України).

Представником відповідача до заяви про зупинення провадження у справі не було долучено жодного доказу, щодо існування в провадженні суду цивільної справи № 161/11412/25.

Окрім того колегією суддів станом на час розгляду справи по суті, в ЄДРСР, з повним доступом, перевірено наявність відкритого провадження у справі, яку вказав представник відповідача, а саме № 161/11412/25, однак жодного процесуального документа в реєстрі судових рішень, колегія суддів не вбачає, а тому не існує правових підстав для зупинення провадження у справі.

Також представником відповідача було подано заяву про відкладення розгляду справи, у випадку відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Розглянувши заяву про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є донькою позивача ОСОБА_1 .

Згідно даних Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, з 22 червня 2022 року позивач є власником транспортного засобу Opel Meriva, номер кузова НОМЕР_1 , 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Сторонами не заперечується, що наразі автомобіль, ключі та свідоцтво про реєстрацію перебувають у фактичному володінні відповідача.

Позивач зверталася до органів Національної поліції із заявою про вчинення стосовно неї злочину, передбаченого ст.289 КК України, але їй було відмовлено у внесенні відповідних відомостей до ЄРДР з роз`ясненням права на вирішення спору між сторонами в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «де факто» фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «де юре» юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.

Віндикація це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача -з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Частиною другою статті 328 ЦК України закріплено презумпцію правомірності набуття права власності, та за умовами частини третьої статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або рішення суду. Таким чином, позивач має довести відсутність у відповідача правових підстав володіння майном та підтвердити своє право власності на спірне майно.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLNDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

За змістом статті 387 ЦК та частини третьої статті 12 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав а обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що автомобіль Opel Meriva, номер кузова НОМЕР_1 , 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , є рухомим майном, яке вибуло з фактичного володіння позивача у справі, адже воно фізично утримуються відповідачем, а тому наявні всі правові підстави для витребування такого майна у відповідача.

Доводи відповідача про те, що позивач не є власником даного автомобіля, оскільки не сплатила його вартість відповідачу, не заслуговують на увагу.

Право власності на автомобіль виникає з моменту його державної реєстрації (постанова ВС від 30 жовтня 2019 року в справі № 683/2694/16ц).

Згідно даних Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, з 22 червня 2022 року позивач є власником транспортного засобу Opel Meriva, номер кузова НОМЕР_1 , 2010 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , а тому власник має право вимагати захисту свого права шляхом пред`явлення індикаційного позову.

При цьому в судовому засіданні позивач пояснила, що спірний транспортний засіб був придбаний виключно за її кошти, які перебували на зберіганні у ОСОБА_3 , відповідно і право власності на автомобіль було зареєстровано саме за ОСОБА_1 . Оскільки між сторонами існували сімейні довірливі стосунки, вказаним автомобілем вони користувались спільно за потребою у транспортному засобі кожному із них. У зв`язку з погіршенням за незрозумілих обставин стосунків, ОСОБА_3 забрала автомобіль та документи на нього, чим позбавила позивача у доступі та використанні транспортного засобу.

Висновок суду про наявність підстав для задоволення позову узгоджується з наведеними нормами матеріального права, а також із встановленими у даній справі обставинами, тому перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про задоволення позову ОСОБА_1 відповідає вимогам закону.

Доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд першої інстанції надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення суду, та відсутність підстав для його скасування.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: