Справа № 191/2844/25
Провадження № 2-о/191/79/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої судді Окладнікової О.І.,

за участі секретаря судового засідання Заламай О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Синельниківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту смерті,

ВСТАНОВИВ:

10.06.2025 року до суду звернулася ОСОБА_1 із заявою, в якій просить встановити факт смерті її матері ОСОБА_2 , 1937 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заяву обґрунтовує тим, що у зв`язку з агресивними діями рф на території України, заявник була вимушена в 2023 році покинути своє постійне місце проживання смт. Іванівка Херсонської області. На теперішній час вона є послушницею Свято-Знаменського жіночого монастиря і проживає в цьому монастир в с. Вербівське Синельниківського району Дніпропетровської області. Мати заявника ОСОБА_2 , 1937 року народження, постійно проживала у смт. Іванівка Херсонської області. Через незадовільний стан здоров`я та похилий вік ОСОБА_2 не змогла виїхати зі свого постійного місця проживання та залишилася проживати на тимчасово окупованій території України. ІНФОРМАЦІЯ_2 мати заявника померла. Як зазначено в лікарському свідоцтві, виданому 08 грудня 2022 року окупаційною владою, причина смерті ОСОБА_2 є старість. Отримати свідоцтво про смерть у відділі реєстрації актів цивільного стану за місцем материного постійного проживання неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. У зв`язку із чим ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті матері. Встановлення такого факту їй необхідне для державної реєстрації смерті особи, згідно з чиним законодавством Україні, та реалізації її спадкових справ.

Ухвалою суду від 10.06.2025 року відкрито провадження у справі та призначено до судового засідання.

Ухвалою суду від 10.06.2025 року витребувано у ОСОБА_1 оригінал лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 №33 від 08.12.2022 року, для огляду у судовому засіданні.

Заявник у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на виконання ухвали суду про витребування письмових доказів до суду не надала жодних документів.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився, надали суду заяву, у якій зазначили, що надана заявником копія лікарського свідоцтва про смерть видана органом, що неможливо прочитати з тексту пред`явленого документу, печатка, посада і прізвище лікаря також не читаються, код ЄДРПОУ не зазначено. Це лікарське свідоцтво про смерть заповнене не мовою окупаційної влади - російською, а українською мовою і бланк лікарського свідоцтва відповідає встановленій формі, яка затверджена наказом МОЗ України від 08.08.2006 року № 545, і стверджувати, що цей документ виданий окупаційною владою недостатньо підстав. При наявності його оригіналу та з`ясування органу, який видав документ, державна реєстрація смерті проводиться з пропуском строку у відділі державної реєстрації актів цивільного стану.

Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі №644/6785/18, зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи.

Статтею 315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення юридичних фактів, які розглядаються судом в порядку окремого провадження.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 315 ЦПК України, встановлення факту смерті особи в певний час проводиться у разі неможливості реєстрації органом реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Відповідно до ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їх представниками до суду за межами такої території України.

На підтвердження факту родинних відносин заявником надано копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 04.11.1960 року, актовий запис №1, де в графі мати вказано « ОСОБА_2 », та копію свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 29.10.1977 року, актовий запис №51, з якого вбачається, що ОСОБА_3 після укладення шлюбу змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

Таким чином, судом встановлено, що заявниця є донькою ОСОБА_2 .

У п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», роз`яснено, що суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Доказами на підтвердження факту смерті є: медичні документи про смерть, письмова відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану, неможливість одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт тощо.

Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, Mozer v/ theRepublicofMoldovaandRussia", "IlascuandOthers v. MoldovaandRussia"), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibiacase), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду повинно ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.

Заявник на підтвердження факту смерті ОСОБА_2 посилається на лікарське свідоцтво про смерть №33 від 08.12.2022 року. Однак, до заяви зазначений доказ долучений у вигляді копії, з якої неможливо встановити медичний заклад та лікаря, що його видав.

Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях ( ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Питання щодо оцінки доказів має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (статті 76, 77 ЦПК України). Зокрема, належними, відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; допустимими за змістом частини першої ст. 78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Крім того, докази мають бути достовірними, тобто на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України), а також достатніми, тобто такими, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).

Надана заявником копія лікарського свідоцтва про смерть не є належним доказом, який би міг підтвердити факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Іванівка Генічеського району Херсонської області.

Інших належних доказів на підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 не надала.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту смерті задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. 3, 4, 13, 76-81, 89, 258-259, 263-265, 293, 315 Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Синельниківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Синельниківському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту смерті.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення складено 24.06.2025 року.

Суддя О.І. Окладнікова