Провадження № 2/201/925/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого - судді Куць О.О.,

за участю секретаря судового засідання Сідельника Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна.

Позовна заява мотивована тим, що з 28 серпня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили 26 листопада 2021 року.

За час шлюбу, за спільні кошти позивача та відповідача, для сімейних потреб за договором купівлі-продажу від 15 січня 2014 року ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_1 придбала 67/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу вартість майна складала 148 542,00 грн.

04 грудня 2014 року було завершено процедуру виділу в натурі 67/100 часток вказаного домоволодіння, а 01 травня 2016 року родина закінчила капітальний ремонт існуючого на той час будинку, в результаті чого загальна площа приміщень змінилась і склала 66,4 кв.м. Технічну інвентаризацію після капітального ремонту не проводили.

За зверненням відповідача 07 серпня 2015 року Управління Держземагентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області зареєструвало земельну ділянку за вищевказаною адресою площею 0,1 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер: :03:034:0046, та 13 квітня 2017 року Дніпропетровська міська рада вирішила її передати ОСОБА_2 у власність, а 08 червня 2017 року земельну ділянку було зареєстровано в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101)

В 2017 році позивач ОСОБА_1 продав три об`єкти нерухомого майна, які були набуті ним у спадщину, на загальну суму 827 581,00 грн.

21 серпня 2017 року, отримавши фінансову можливість, сторони почали підготовку документів для добудови будинку за адресою: АДРЕСА_1 , укладено договір щодо виготовлення ескізних намірів забудови, а 08 листопада 2017 року Головним архітектурно-планувальним управлінням Дніпровської міської ради було видано Будівельний паспорт «Реконструкції існуючого індивідуального житлового будинку, будівництво господарський будівель і споруд» за адресою: АДРЕСА_1 .

05 січня 2018 року, відповідно до статті 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідачем зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт в Управлінні державного архітектурно будівельного контролю Дніпровської міської ради щодо проведення реконструкції індивідуального житлового будинку, будівництво господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , вид будівництва - реконструкція.

В повідомленні відповідачем визначено, що будівництво буде виконуватися господарським способом, фізичною особою ОСОБА_1 , тобто позивачем.

З 01 січня 2020 року створений в результаті реконструкції будинок експлуатувався повністю, тобто на момент розірвання шлюбу реконструкція житлового будинку була закінчена в повному обсязі. При реконструкції будинку використовувалась праця найманих працівників, яких позивач наймав серед своїх знайомих. Всі роботи проводились за домовленістю, вівся облік використаних коштів. На будівництво двоповерхової добудови площею 76,5 кв.м. до існуючого об`єкту нерухомого майна було витрачено позивачем 783 619 грн. ОСОБА_3 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , маючи будівельну спеціальність та досвід в будівництві, допомагав родині та вів загальну координацію будівництва.

23 травня 2023 року виготовлено технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , загальна площа приміщень по житловому будинку склала 142,9 кв.м.

Зведення прибудови до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 було здійснено виключно за особисті кошти позивача, отримані від реалізації належного йому на праві особистої приватної власності нерухомого майна. Інших джерел доходу, ніж особисті кошти позивача, члени сім`ї не мали. Позивач позбавлений можливості виділити прибудову як окремий об`єкт будівництва та визнати цей об`єкт (будівельні матеріали) своєю особистою приватною власністю, оскільки реконструкція будинку завершена на 100%, а житлова прибудова (літ. Б-2) з мансардою є невід`ємним поліпшенням нерухомого майна. Таким чином, позивач вважає, що в даному випадку слід відступити від презумпції рівності частки майна дружини та чоловіка.

При розрахунку розміру частки позивач виходив з даних висновку експерта № 5 від 20 листопада 2024 року, складеного судовим експертом Рибкіним В.П., згідно якого житлова прибудова (літ. Б 2) з мансардою (літ. мс) є невід`ємним поліпшенням нерухомого майна. Інвентаризаційна вартість невід`ємних поліпшень житлового будинку АДРЕСА_1 внаслідок проведення його реконструкції шляхом побудови житлової прибудови (літ. Б-2) з мансардою (літ мс) від всієї інвентаризаційної вартості цього ж будинку із спорудами без здачі в експлуатацію житлової прибудови (літ. Б-2) з мансардою (літ мс) згідно з діючим порядком складає 0,49 частки або 49%. Подружжям за час шлюбу був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 без житлової прибудови (літ. Б-2). Ця частина житлового будинку складає 51% від теперішнього реконструйованого будинку, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках. Враховуючи, що позивач здійснив поліпшення будинку шляхом побудови прибудови (літ. Б-2) виключно за власні кошти , а старий будинок підлягає поділу між подружжям у рівних частинах, позивач вважає, що має право на 51% : 2 + 49 % = 74,5 % або 149/200 частин незавершеного будівництва житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також, на 149/200 частин земельної ділянки кадастровий номер :03:034:0046. Спірна земельна ділянка хоч і набута у власність відповідача в порядку безоплатної приватизації, однак оскільки на ній знаходиться будинок (незавершене будівництво), який є спільною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до позивача переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку (незавершеного будівництва) відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

З наведених підстав позивач просив визнати за ним право власності на 149/200 частин незавершеного будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на 149/200 частин земельної ділянки кадастровий номер :03:034:0046, площею 0,1 га, за вказаною адресою, а також визнати за ОСОБА_2 право власності на 51/200 частин вказаного об`єкта незавершеного будівництва та земельної ділянки (т.1, а.с. 1-13).

Ухвалою судді від 02 грудня 2024 року відкрито провадження у даній цивільні справі та призначено підготовче засідання (т.1, а.с. 206-207).

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 вказувала, що позовні вимоги ОСОБА_1 вважає незаконними та не визнає їх у повному обсязі.

Вказувала, що позовна заява побудована на припущеннях позивача. Так твердження ОСОБА_1 стосовно того, що житловий будинок був придбаний за його кошти не відповідають дійсності, адже цей будинок був придбаний нею за власні кошти й в договорі купівлі-продажу 47/100 часток домоволодіння від 15 квітня 2014 року ніяким чином не йдеться про використання коштів позивача при здійсненні цього правочину. Більше того, при складанні позовної заяви, позивач не надав значення тому факту, який він сам визнає, що в подальшому земельна ділянка, на якій знаходиться це домоволодіння, була приватизована особисто нею. Таким чином відповідачка наголошувала, що ця приватизована земельна ділянка є її особистою приватною власністю, згідно положень п.5 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України.

Відповідач стверджувала, що вона разом з позивачем брала участь у ремонті, перебудові та реконструкції житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме надала свою приватну особисту власність для здійснення сімейних планів. Адже без належної їй земельної ділянки не було б новоствореного будинку. Позивач визначає вартість всього нового домоволодіння в сумі 4 398 357,00 грн., однак земельна ділянка, належна особисто їй, коштує більше третини цієї новобудови - 1 451 566,00 грн., що підтверджується інформаційним листом оцінювача ТОВ «Експерт-Груп» від 10 лютого 2025 року. Таким чином, можна аргументовано стверджувати, що посилання позивача, що вона ніяким чином не приймала участі у створенні нового домоволодіння є безпідставними та вводять суд в оману.

Відповідач вказувала, що мала в своїй особистій приватній власності ще одну земельну ділянку, яка зараз коштує 746 520,00 грн. згідно Інформаційного листа оцінювача ТОВ «Експерт-Груп» від 10.02.2025 рлку, але в подальшому, за порадою чоловіка, діючи в інтересах власної сім`ї, вона подарувала йому вказану земельну ділянку за договором дарування земельної ділянки від 23 квітня 2019 року, загальною площею 0,0543 га, за адресою АДРЕСА_3 , кадастровий номер :03:034:0050. Але з невідомих причин, позивач приховав цей факт, і намагається довести суду, що вона не мала своїх особистих коштів та нерухомого майна в приватній особистій власності.

Крім того, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 вказувала, що ОСОБА_1 посилається у позові на неактуальну судову практику, зазначала щодо неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва в силу норм Закону.

З наведених підстав просила задовольнити позовну заяву частково, без відступу від презумпції рівності часток чоловіка та дружини при розподілі спільного майна подружжя, визнавши за нею та за ОСОБА_1 , за кожним, право власності на 1/2 частину незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою в порядку поділу майна подружжя (т.1, а.с. 238а-245).

У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказував, що його позиція була чітко окреслена у позовній заяві та не набувала змін з приводу того, що земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 , Кадастровий номер: :03:034:0046 дійсно була приватизована відповідачем 13 квітня 2017 року у власність. Однак, оскільки, вказана земельна ділянка для обслуговування спільного житлового будинку, він просив про її поділ у відповідності до присудженої йому частки у будинку, керуючись принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, а також, усталеною практикою Верховного Суду.

Більш того, відповідач визнала прийнятним поділ вказаної приватизованої земельної ділянки, прямо заявивши про це у прохальній частині відзиву на позовну заяву. Вказував, що посилання ОСОБА_2 на те, щодомоволодіння за договором купівлі продажу від 15 січня 2014 року було придбано за її особисті кошти є безпідставними, оскільки не підтверджуються а ні наявними в матеріалах справи доказами, а ні положеннями законодавства України.

На доводи ОСОБА_2 щодо приховання факту передачі земельної ділянки загальною площею 0,0543 га кадастровий номер :03:034:0050 за договором дарування земельної ділянки від 23.04.2019 року ОСОБА_1 вказував, що вказана земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, не підлягає поділу, а тому, не може бути предметом даного спору, що виключає необхідність у її згадці в рамках даного судового процесу. Зокрема, зазначена земельна ділянка була отримана відповідачем також за договором дарування. Відтак власні кошти у її придбання остання не вкладала.

Просив задовольнити його позовну заяву у повному обсязі (т.2, а.с. 1-7).

27 лютого 2025 року від позивача ОСОБА_1 до суду надійшла заява свідка з відповідями на питання відповідача ОСОБА_2 в порядку ст. 93 ЦПК України (т.2, а.с. 11-15).

Ухвалою суду від 03 березня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті (т.2, а.с. 26).

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Курячий А.М. позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Представник відповідача адвокат Рись Н.Ю. направила до суду письмові пояснення, які просила вважати виступом у судових дебатах, в яких зазначила, що відступ від презумпції рівності часток чоловіка та дружини при розподілі спільного майна подружжя у даній справі є безпідставним, просила визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , за кожним, право власності на 1/2 частину незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою в порядку поділу майна подружжя (т.2, а.с. 49-56).

Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст.ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.

На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

Судом встановлено, що з 28 серпня 2010 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 ) перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 508 (т.1, а.с.33).

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 жовтня 2021 року, яке набрало законної сили 26 листопада 2021 року, шлюб між сторонами було розірвано (цивільна справа №202/4872/21).

У шлюбі, 15 січня 2014 року, сторони придбали 67/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом ДМНО Батовою Т.С. (т.1, а.с. 38-39). Відповідно до договору купівлі-продажу вартість майна складала 148 542,00 грн.

Розпорядженням міського голови Куліченко І.І. № 364-р від 14 липня 2014 року, присвоєно житловому будинку по АДРЕСА_1 (колишня адреса - АДРЕСА_1 ), відповідно до ситуаційної схеми розміщення (т.1, а.с. 43-44).

04 грудня 2014 року Реєстраційною службою ДМУЮ Дніпропетровської області за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на нерухоме майно житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, індексний номер 30447752 та витягом з Державного реєстру речових прав та їх обтяжень, індексний номер 30448559 (т.1, а.с. 45, 46-47).

07 серпня 2015 року Управлінням Держземагентства у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області зареєстровано земельну ділянку, місце розташування якої: АДРЕСА_1 . Цільове призначення: 02.01 Для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Кадастровий номер: :03:034:0046. Площа земельної ділянки, гектарів: 0.1000 (т.1, а.с.48)

Рішенням Дніпропетровської міської ради від 13 квітня 2017 року вирішено передати земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2 у власність для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Кадастровий номер: :03:034:0046. Площа земельної ділянки, гектарів: 0.1000 (т.1, а.с.54-56).

На підставі вищевказаного рішення, 08 червня 2017 року земельну ділянку з кадастровим номером: :03:034:0046 було зареєстровано в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101 Адреса: АДРЕСА_1 . Власник: ОСОБА_2 . Площа об`єкта: 0,1 га (т.1, а.с.57).

З матеріалів справи вбачається, що у 2017 році ОСОБА_1 відчужив на підставі договорів купівлі-подажу три об`єкти нерухомого майна на загальну суму 827581 грн., які йому належали на підставі свідоцтв про право на спадщину, тобто були особистою приватною власністью позивача (т. 1, а.с. 59-60, 61-66, 67-72).

Звертаючись із позовною заявою, позивач вказував, що отримавши вказані грошові кошти від продажу нерухомого майна, вони з відповідачем розпочали добудову будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

21 серпня 2017 року з експертом ОСОБА_5 був укладений договір № 7.72 про виготовлення ескізних намірів забудови (т.1, а.с.73-74).

08 листопада 2017 року Головним архітектурно-планувальним управлінням Дніпровської міської ради було видано Будівельний паспорт «Реконструкції існуючого індивідуального житлового будинку, будівництво господарський будівель і споруд» за адресою: АДРЕСА_1

05 січня 2018 року, відповідно до статті 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідачем в Управлінні державного архітектурно будівельного контролю Дніпровської міської ради зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо проведення реконструкції індивідуального житлового будинку, будівництво господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , вид будівництва реконструкція (вхідний номер 32-321-68-20-17, № заяви 3 ДП 49).

В повідомленні відповідачем визначено, що будівництво буде виконуватися господарським способом, фізичною особою позивачем ОСОБА_1 (т.1, а.с. 75-78).

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

За змістом частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна), прийняття його до експлуатації та державної реєстрації права власності на нього.

Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статей 350 та 351 ЦК України ) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством.

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком за своїм юридичним статусом, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

Наведене дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, за визначених законом умов, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 12 лютого 2020 року у справі 488/3103/17-ц.

Сторонами не заперечується, а відтак не підлягає доказуванню згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України, що в грудні 2018 році будівництво прибудови закінчено, виконані зовнішні роботи. а у грудні 2019 році було закінчено виконання внутрішніх робіт. З 1 січня 2020 року створений в результаті реконструкції будинок експлуатувався повністю.

23 травня 2023 року ТОВ Синельниковське бюро технічної інвентаризації керуючись наказом Державного комітету будівництва, архітектури, та житлової політики від 24.05.2001 року № 127 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», на замовлення позивача ОСОБА_1 виготовило технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Загальна площа приміщень житлового будинку становить 142,9 кв.м. (т.1 а.с. 131-136).

З огляду на наведене, враховуючи ступінь готовності житлового будинку, наявність відповідного повідомлення про початок виконання будівельних робіт, наявні правові підстави для поділу вказаного нерухомого майна спільного сумісного майна подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , із визначенням часток за кожним.

Посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 12 квітня 2023 року у справі 511/2303/19, якою Верховний Суд відступив від своїх висновків про те, що об`єкт незавершеного будівництва, збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що є підставою для визнання права на частину майна незавершеного будівництва за кожним з подружжя, не можуть бути прийняті до уваги з огляду на наступне.

Так підставою відступу від висновків Верховного Суду у вищевказаній цивільній справі був факт того, що спірне майно було самочинним будівництвом, а тому воно не могло бути об`єктом права власності та предметом спору про поділ майна подружжя.

Між тим, згідно ч.1 ст. 376 ЦК України самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту (будівельного паспорта); або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Частиною другою статті 36 Закону України від 17 лютого 2011 року № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт.

Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).

У даній цивільній справі спірне майно не є самочинним будівництвом, оскільки, як було зазначено вище, 05 січня 2018 року, відповідно до статті 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», відповідачем зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт в Управлінні державного архітектурно будівельного контролю Дніпровської міської ради щодо проведення реконструкції індивідуального житлового будинку, будівництво господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_2 , вид будівництва - реконструкція.

Правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 12 квітня 2023 року у справі 511/2303/19, стосується лише самочинного будівництва, а тому не може бути застосована до правовідносин, які склались між сторонами у даній цивільній справі.

Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 Цивільного кодексу України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно зі статтею 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20) зазначила, що «Втручання у право власності може бути визнано обґрунтованим та здійсненим із дотриманням балансу інтересів подружжя у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що привели до істотного збільшення вартості такого майна. Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у кожній конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх її обставин.

Істотність має визначальне значення, оскільки необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи в остаточному об`єкті. Істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної власності, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився за час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальним правилом мають враховуватися здійснені капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості. Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не створюватиме підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт у такому разі не зазнає і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість особистого майна однієї зі сторін.

За частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Звертаючись із позовною заявою, позивач просив визнати за ним право власності на 149/200 частин незавершеного будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та право власності на 149/200 частин земельної ділянки кадастровий номер :03:034:0046, площею 0,1 га, за вказаною адресою, а за ОСОБА_2 визнати право власності на 51/200 частин вказаного об`єкта незавершеного будівництва та земельної ділянки, тобто відступити від рівності часток подружжя у спільному сумісному майні.

Як було зазначено вище, житловий будинок загальною площею 68,8 кв.м. було придбано сторонами у шлюбі 15 січня 2014 року

Відповідач у відзиві на позовну заяву вказувала, що первісне домоволодіння, а саме 67/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 було придбано нею за договором купівлі-продажу від 15 січня 2014 року за її особисті кошти, оскільки у тексті вказаного договору не йдеться про використання коштів позивача.

Між тим, вказані аргументи нічим не підтверджені, зокрема, у тексті вказаного договору купівлі-продажу від 15 січня 2014 року також не йдеться і про використання особистих коштів ОСОБА_2 .

Відтак вказаний житловий будинок є спільним сумісним майном сторін.

Як було зазначно вище, у 2017 році позивач ОСОБА_1 відчужив на підставі договорів купівлі-подажу три обєкти нерухомого майна на загальну суму 827581 грн., які належали йому на підставі свідоцтв про право на спадщину, а саме:

- квартиру АДРЕСА_4 , яка належала позивачеві на підставі на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В. 14 березня 2017 року. Продаж квартири здійснено за 578 350,00 грн. (договір купівлі-продажу від 27 квітня 2017 року) (т.1, а.с.59-60);

- квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , яка належала позивачеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В. 29 квітня 2017 року. Продаж квартири здійснено за 122 322,00 грн. (договір купівлі-продажу від 11 травня 2017 року) (т.1, а.с. 61-66);

- житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами й земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_6 , який належав ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Яценко Я.В. 17 листопада 2016 року. Продаж нерухомого майна здійснено за 126 909,00 грн. (договір купівлі-продажу від 28 липня 2017 року) (т.1, а.с. 67-72).

Згідно п.2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але в порядку спадкування.

Таким чином позивачем було відчужено майно, яке належало йому на праві особистої приватної власності.

Звертаючись із позовною заявою, позивач вказував, що отримані ним від продажу спадкового майна кошти витрачались на реконструкцію будинку.

Слід зазначити, що відзив на позовну заяву не містить заперечень стосовно вказаних аргументів відповідача, а також заперечень на надані стороною позивача свідчення ОСОБА_6 , проживаючего за адресою: АДРЕСА_1 , який вів загальну координацію будівництва. У вказаних свідченнях зазначено, що при реконструкції будинку використовувалась праця найманих працівників, які позивач наймав серед своїх знайомих. Всі роботи проводились за домовленістю, вівся облік використаних коштів. На будівництво двоповерхової добудови площею 76,5 кв.м. до існуючого об`єкту нерухомого майна було витрачено позивачем 783 619 грн. (а.с.81-82).

Матеріали справи містять довідку про доходи ОСОБА_1 , виданою Державною податковою інспекцією через електронний кабінет платника податків за період шлюбу доходи позивача становили: 2010 рік 3,4 квартал - 5 600,14 грн; 2011 рік - 48 321,21 грн, з них 24 239,48 грн. - за продаж рухомого майна, придбаного до шлюбу; 2012 рік - 42 590,37 грн; 2013 рік - 49 999,2 грн.; 2014 рік - 28 505,29 грн.; 2015 рік - 155 560,72 грн. ( дохід від продажу спадкового майна); 2016 рік - доходів не було; 2017 рік - 259 438,89 грн., з них 249 231 грн з продажу спадкового майна; 2018 рік - 27 684,38 грн; 2019 рік - 50 020,72 грн, з них 10 000 грн. - отримання спадщини; 2020 рік - 10 487,44 грн; 2021 рік 1,2,3 квартал - 39 797,09 грн., з них 21818,18 грн. - спадщина чи подарунок від фізичної особи.

Позивачем зазначено у позовній заяві, а відповідачем не спростовано, що в період шлюбу ОСОБА_2 з 04 лютого 2011 року по 17 грудня 2012 року працювала фахівцем відділу з реалізації молодіжних проектів закладу Дніпропетровської міської ради «Міський дитячо-молодіжний центр».

З 02 січня 2013 року по 15 жовтня 2013 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України в апараті Верховної ради України, а з 16.10.2013 року по 15.04.2019 року перебувала в декретній відпустці. З 16.04.2019 року, до моменту розлучення не працювала.

Звертаючись із позовною заявою, позивач вказував, що на момент початку реконструкції та в період ведення реконструкції у подружжя не було інших коштів, ніж особисті кошти позивача, які були отримані в результаті продажу власної нерухомості отриманої у спадщину. Доходи від трудової діяльності позивача та відповідача не давали можливість будувати будинок або робити реконструкцію, що, зокрема, підтверджується вищевказаною довідкою про доходи позивача.

Вказані доводи ОСОБА_1 не спростовані ОСОБА_2 .

У відзиві на позовну заяву відповідач посилається на те, що мала в своїй особистій приватній власності ще одну земельну ділянку загальною площею 0,0543 га, яка зараз коштує 746 520,00 грн. згідно інформаційного листа оцінювача ТОВ «Експерт-Груп» від 10.02.2025 року, яку подарувала позивачу за договором дарування земельної ділянки від 23.04.2019 року, загальною площею 0,0543 га, за адресою АДРЕСА_3 , кадастровий номер :03:034:0050.

Між тим вказані аргументи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки не стосуються предмету спору. Зокрема, зазначаючи щодо дарування вказаної земельної ділянки ОСОБА_1 , відповідач не посилається на її продаж позивачем, отримання доходу від здачі її в оренду, тощо, та витрату цих коштів на будівництво спірного об`єкта нерухомості.

Відповідно до доданого до позовної заяви висновку експерта № 5, складеного судовим експертом Рибкіним В.П. від 20.11.2024 року, житлова прибудова (літ. Б 2) з мансардою (літ. мс) є невід`ємним поліпшенням нерухомого майна.

Інвентаризаційна вартість невід`ємних поліпшень житлового будинку АДРЕСА_1 внаслідок проведення його реконструкції шляхом побудови житлової прибудови (літ. Б-2) з мансардою (літ мс) від всієї інвентаризаційної вартості цього ж будинку із спорудами без здачі в експлуатацію житлової прибудови (літ. Б-2) з мансардою (літ мс) згідно з діючим порядком складає 0,49 частки або 49% .

Подружжям за час шлюбу був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1 без житлової прибудови (літ. Б-2).

Отже, ця частина житлового будинку складає 51% від теперішнього реконструйованого будинку, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках.

Враховуючи, що позивач здійснив поліпшення будинку шляхом побудови прибудови (літ. Б-2) за власні кошти, а первісний будинок підлягає поділу між подружжям у рівних частинах, позивач має право на 51% : 2 + 49 % = 74,5 %, тобто на 149/200 частин незавершеного будівництва житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому судом враховано, що будування прибудови до житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 здійснено за особисті кошти ОСОБА_1 , отримані від реалізації спадкового майна, інших доходів, які б дозволяли проведення реконструкції, ніж особисті кошти позивача, члени сім`ї не мали. Зокрема, позивач позбавлений можливості виділити прибудову як окремий об`єкт будівництва та визнати цей об`єкт (будівельні матеріали) своєю особистою приватною власністю, оскільки реконструкція будинку завершена на 100%, а житлова прибудова (літ. Б-2) з мансардою (літ. мс) є невід`ємним поліпшенням нерухомого майна.

Отже наявні правові підстави для відступу від презумпції рівності частки майна дружини та чоловіка.

Таким чином за позивачем слід визнати право власності на 149/200 частин незавершеного будівництва житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а за відповідачем на 51/200 його частину.

Щодо позовних вимог про поділ земельної ділянки суд зауважує наступне.

Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України.

Згідно статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку.

Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди ).

За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість.

Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства».

У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16 зроблено висновок, що земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Спірна земельна ділянка (кадастровий номер :03:034:0046) була набута у власність відповідача в порядку безоплатної приватизації 13 квітня 2017 року, однак, оскільки на ній знаходиться будинок (незавершене будівництво), який є спільною сумісною власністю подружжя та який підлягає поділу, то до ОСОБА_1 переходить право власності на земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку (незавершеного будівництва) відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Наведене спростовує доводи ОСОБА_2 , викладені у відзиві на позовну заяву, стосовно того, що земельна ділянка не підлягає поділу, оскільки є її особистою власністю внаслідок приватизації.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 149/200 частин земельної ділянки кадастровий номер :03:034:0046, площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_2 - на 51/200 її частину.

Отже позовна заява підлягає задоволенню.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід пропорційно стягнути судовий збір в сумі 3860,7 грн., з огляду на предмет спору та визнання за сторонами права власності на спірне майно у вказаних частках, за кожним.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 81, 89, 141, 259, 263, 265, 274-279, 354 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 149/200 частин незавершеного будівництва житлового будинку загальною площею 142,9 кв.м. житловою площею 91,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , позначеного згідно технічного паспорту від 23.05.2023 року (Б-1 - житловий будинок, Б-1 прибудова, Б2 житлова прибудова з мансардою літ. мс., б ґанок, В навіс, №1 яма вигрібна, №3 ворота з хвірткою, №4 огорожа, №І вимощення, № ІІ- вимощення) в порядку поділу спільного майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на 149/200 частин земельної ділянки кадастровий номер :03:034:0046, площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 51/200 частин незавершеного будівництва житлового будинку загальною площею 142,9 кв.м. житловою площею 91,8 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , позначеного згідно технічного паспорту від 23.05.2023р. (Б-1 - житловий будинок, Б-1 прибудова, Б2 житлова прибудова з мансардою літ. мс., б ґанок, В навіс, №1 яма вигрібна, №3 ворота з хвірткою, №4 огорожа, №І вимощення, № ІІ вимощення) в порядку поділу спільного майна подружжя.

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 51/200 частин земельної ділянки кадастровий номер :03:034:0046, площею 0,1 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у сумі 3860,7 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.О. Куць