Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/2043/25
Номер провадження2/711/1302/25
РІШЕННЯ
25 червня 2025 року м. Черкаси
Придніпровський районний суд м. Черкаси у складі:
головуючого судді Петренка О.В.,
за участю секретаря судових засідань Овезової Ю.В.,
представника відповідача за довіреністю Якимової Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
12 березня 2025 року ТОВ «Діджи Фінанс», через підсистему «Електронний суд», звернулося до Придніпровського районного суду м. Черкаси із вказаною позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором, витрати на сплату судового збору та витрати на правову допомогу (вхідний №9872 від 13.03.2025, а.с.2-8).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що 04.05.2021 між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» (далі Кредитодавець та/або ТОВ «Мілоан») та ОСОБА_1 (далі позичальник та/або відповідач) укладено договір про споживчий кредит №4431886 (далі Договір).
Відповідно до умов Договору, він є самостійним кредитним договором (правочином), що містить усі істотні умови, укладений у порядку, спосіб та формі, що відповідає вимогам законодавства. Визнання недійсним, неукладеним, нікчемним будь-якого додатку, документу, що є частиною цього Договору (у т.ч. Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством) або окремих умов цього кредитного договору (індивідуальної частини) не має наслідком недійсність, нікчемність або неукладеність цього Договору (індивідуальної частини) в цілому і сторони підтверджують, що уклали б цей кредитний договір (індивідуальну частину) і без включення до нього умов, що визнані недійсними, нікчемними, неукладеними.
Хронологія вчинення дій щодо укладення Договору у формі електронного правочину, інформація з інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Мілоан» про надсилання відповідачем SMS на номер відповідача та інформацією з електронного файлу (LogFile застосування коду) щодо підтвердження підписання позичальником електронним підписом одноразовим ідентифікатором електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти кредитний договір у формі електронного правочину містяться у Договорі, у розділі «Порядок укладення договору».
Підсумовуючи викладене, позивач у позові зазначає, що відповідач уклала договір про споживчий кредит № 4431886 від 04.05.2021 з ТОВ «Мілоан» та на підставі платіжного доручення відповідачу були перераховані кредитні кошти на картковий рахунок в сумі 3000 грн.
Крім того, у пунктах 3,4 прохальної частини позовної заяви позивачем викладено прохання про стягнення з відповідача ОСОБА_1 судового збору в сумі 2422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 4000 грн.
Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 березня 2025 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; визнано справу малозначною, а її розгляд вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; призначено розгляд справи по суті о 14 год 00 хв 17 квітня 2025 року в приміщенні Придніпровського районного суду м. Черкаси (а.с.57).
Відзив на позовну заяву представник відповідача обгрунтовує тим, що договір про споживчий кредит №4431886 укладений між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 04.05.2021 строком на 15 днів, тобто до 19.05.2021. Оскільки загальний строк позовної давності становить 3 роки, тому строк позовної давності сплинув 19.05.2024, а тому відповідач просить суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. У зв`язку із цим, представник відповідача до відзиву долучила заяву про застосування строку позовної давності від 13.04.2025 (а.с.67).
Крім того, заперечення проти позовних вимог представник відповідача також обгрунтовує тим, що позивач є мікрофінансовою компанією тому повинен мати ліцензію; проте до матеріалів справи не додано копії ліцензії на підтвердження права займатися кредитною діяльністю.
Також сторона відповідача, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, у відзиві на позов зазначає, що до позову не додано: 1) електронного договору з накладенням електронного цифрового підпису обох сторін; 2) первинних документів, що підтверджують видачу кредиту відповідачу, а саме: виписки по картковому рахунку, оскільки п.2.1 договору передбачає переказ на картковий рахунок.
І на сам кінець, сторона відповідача звертає увагу суду на те, що нарахування процентів проводилося з 05.05.2021 до 27.05.2021 чим порушено п.1.3 договору, а також на те, що позивачем нарахована комісія в розмірі 600 грн, однак не надано додаткових та супутніх послуг, які пов`язані з отриманням споживчого кредиту, та на те, що, після укладення договору про відступлення права вимоги, відповідача не було належним чином повідомлено про його укладення.
Представник позивача Романенко М.Е. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема, шляхом направлення судової повістки про виклик до суду до електронного кабінету як безпосередньо позивача, так і його представника Романенка М.Е., що були отримані цими учасниками справи 21.05.2025 о 00 год 04 хв 37 сек (а.с.109 зворот, 110 зворот). Водночас представник позивача Романенко М.Е. в додаткових поясненнях у справі від 04.06.2025 виявив волю на розгляд справи у відсутність представника позивача з підстав великої кількості судових засідань та перебуванням представників в м. Бровари Київської області (абз.1 стр.12 додаткових пояснень, а.с.120 зворот).
Представник відповідача ОСОБА_1 Якимова Н.В., у судовому засіданні, що відбулося 23.06.2025, проти задоволення позовних вимог заперечила з підстав, що викладені як у відзиві на позовну заяву, так і у запереченнях, як заявах по суті справи. Просила суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності на підставі однойменної заяви від 13.04.2025. Щодо заперечень позивача щодо застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, то представник відповідача звернула увагу суду на висновок, викладений у постанові Верховного Суду в справі №500/1912/22 від 29.09.2022.
Крім того, у судовому засіданні, що відбулося 23.06.2025, суд розглянув клопотання представника відповідача за довіреністю Якимової Н.В. про витребування доказів від 13.04.2025, а саме: кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» (а.с.68).
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.06.2025 в задоволенні означеного клопотання було відмовлено з підстав не доведення неможливості цим учасником самостійно надати відповідні докази, що узгоджується із положеннями ч.1 ст.84 ЦПК України.
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.06.2025 в задоволенні означеного клопотання було відмовлено з підстав того, що таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, передбаченого ч.2 ст.83 ЦПК України, і особа, яка його подала, не обґрунтовує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї, що узгоджується із положеннями ч.1 ст.84 ЦПК України.
Крім того, суд 23.06.2025 розглянув по суті клопотання представника позивача, що викладене у п.2 прохальної частини додаткових пояснень у справі від 04.06.2025 про залишення без розгляду процесуальних документів, що подані представником відповідача Якимовою Н.В., оскільки повноваження останньої, на думку представника позивача, не підтверджені у встановленому законом порядку.
Протокольною ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.06.2025 в задоволенні означеного клопотання було відмовлено з підстав того, що представник відповідача за довіреністю Якимова Н.В. надала суду належні і допустимі докази в розумінні п.1 ч.1 ст.62 ЦПК України щодо підтвердження права на представництво прав та законних інтересів відповідача в означеній цивільній справі, що розглядається у порядку спрощеного позовного провадження.
23 червня 2025 року суд, після оголошення про перехід до стадії ухвалення судового рішення, у зв`язку зі складністю справи, керуючись положеннями ч.1 ст.244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення до 16 год 45 хв 25 червня 2025 року.
Суд, заслухавши вступне слово представника відповідача за довіреністю Якимової Н.В., дослідивши матеріали справи, врахувавши процесуальні позиції представників позивача та відповідача, висловлені письмово, дійшов таких висновків.
Судом встановлено, що 04.05.2021 між товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений договір про споживчий кредит №4431886 (індивідуальна частина) (далі Договір №4431886).
Пунктом 1.1 Договору №4431886 передбачено, що кредитодавець зобов`язується на умовах визначених цим договором, на строк визначений п.1.3. договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2. договору (далі кредит), а позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі плата) у встановлений п.1.4. договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконанням обов`язків найманого працівника. Типом кредиту є кредит.
У пунктах 1.2-1.4 Договору №4431886 сторони обумовили параметри та умови кредиту, параметри, порядок і графік повернення позики та сплати процентів. Зокрема, сума кредиту становила 3000 грн; кредит надається строком на 15 днів з 04.05.2021; термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом: 19 травня 2021 року.
Згідно п.1.5 Договору №4431886, загальні витрати позичальника за кредитом, що включають загальну суму зборів, платежів та інших витрат позичальника, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом та комісії (без врахування суми (тіла) кредиту) складають 1725.00 грн. в грошовому виразі та 15,621.00 відсотків річних у процентному значенні (орієнтовна реальна річна процентна ставка), і включає в себе складові, визначені у п.п. 1.5.1-1.5.2 договору. Орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, що складається з суми загального розміру кредиту та загальних витрат позичальника за кредитом складає 4725.00 гривень. Загальні витрати позичальника за кредитом, орієнтовна реальна річна процентна ставка, орієнтовна загальна вартість кредиту для позичальника, а також строк кредиту розраховані виходячи з припущення, що позичальник отримає кредитні кошти в день укладення цього договору, а строк кредитування залишиться не змінним та що кредитодавець і позичальник виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в цьому договорі, зокрема позичальник здійснить повне погашення заборгованості в термін, вказаний в п.1.4 договору. Позичальник розуміє та погоджується, що наведені в цьому пункті показники не підлягають оновленню у випадку продовження позичальником строку кредитування, часткового дострокового погашення заборгованості чи прострочення виконання ним зобов`язань
Також зі змісту п.1.5.2 та 1.6 Договору №4431886 суд встановив, що проценти за користування кредитом: 1125.00 грн., які нараховуються за ставкою 2.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Крім того, із п.1.5.1 Договору №4431886 суд встановив, що сторони означеного правочину обумовили, що комісія за надання кредиту становить 600.00 грн, яка нараховується за ставкою 20.00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Пунктом 2.3.1.1 Договору №4431886 передбачено, що позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством (далі Правила), що розміщені на веб-сайті Товариства miloan.ua (далі Сайт Товариства) і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту наведені у таблиці нижче: 1) строк продовження, днів: 3 максимальний розмір комісії 3% від поточного залишку за кредитом; 2) строк продовження, днів: 7 максимальний розмір комісії 5% від поточного залишку за кредитом; 3) строк продовження, днів: 15 максимальний розмір комісії 10% від поточного залишку за кредитом.
Із п.2.3.1.2 Договору №4431886 суд встановив, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту).
Із п.2.4.1 Договору №4431886 суд встановив, що позичальник зобов`язується повернути кредитодавцеві кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого 1.4 договору, а у випадку пролонгації не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування.
Крім того із п.6.1, 6.5 Договору №4431886 встановлено, що цей договір укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в іноформаційно-комунікаційній системі Товариства та доступний зокрема на сайті Товариства та/або відповідний мобільний додаток чи інші засоби. Цей договір прирівнюється до такого, що укладений у письмовій формі.
Із титульної сторінки Договору №4431886 суд встановив, що там містяться відомості про підписання цього правочину представником ТОВ «Мілоан» Вініченко О.В. 04 травня 2021 року (а.с.28-31).
Із письмового доказу, що міститься на а.с.11, а саме: анкети-заяви на кредит №4431886, із розділу «Процес оформлення та розгляду заяви 4431886» якої суд встановив, що клієнт ОСОБА_1 , з якою укладено ТОВ «Мілоан» Договір №4431886, ідентифікована кредитодавцем. Акцепт договору позичальником (підписання договору) мав місце 04.05.2021.
Також суд встановив, що разом із Договором №4431886 відповідач ОСОБА_1 , на виконання умов п. 6.3 означеного правочину, погодилася із графіком платежів за договором як додатком №1 до Договору №4431886, так і з даними паспорта споживчого кредиту №4431886 як додатком №2 до Договору №4431886, шляхом підписання безпосередньо Договору №4431886 електронним підписом одноразовим ідентифікатором (а.с.32 - 33).
Із платіжного доручення №45391504 від 04.05.2021 судом встановлено, що означеного дня ТОВ «Мілоан» здійснило перерахування коштів у сумі 3000 грн згідно Договору №4431886 на банківську картку НОМЕР_2 (а.с.35).
Крім того, із безпосередньо дослідженої судом відомості про щоденні нарахування та погашення, що підготовлена ТОВ «Мілоан», суд встановив, що означеним товариством як кредитодавцем 04.05.2021 надано відповідачу ОСОБА_1 кредит в сумі 3000 грн та, починаючи із 05.05.2021 до 18.05.2022 включно позичальнику щоденно нараховувались відсотки в сумі 75 грн, а з 19.05.2021 до 26.05.2021 включно по 71,25 грн, згідно п.1.5.2 Договору №4431886; у період часу з 27.05.2021 до 25.07.2021 позичальнику щоденно нараховувались відсотки в сумі 142,50 грн згідно п.1.6 Договору №4431886.
Також із означеного письмового доказу суд встановив, що відповідач ОСОБА_1 здійснила погашення як тіла кредиту, так і відсотків за його нею користування, а саме: 18.05.2021 в сумі 660 грн, що зараховані первинним кредитодавцем наступним чином: 150 грн на погашення тіла кредиту, 330 грн на сплату відсотків по кредиту, та 150 грн на сплату комісії за пролонгацію. Крім того, із означеного засобу доказування суд встановив, що первинним кредитодавцем відповідачу як позичальнику була нарахована 04.05.2021 комісія за оформлення кредиту в сумі 600 грн (а.с.15).
Суд, безпосередньо дослідивши договір відступлення прав вимоги №06Т від 10.08.2021 (а.с.17-21) встановив, що означеного дня між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено означений правочин, відповідно до 1.1. якого на умовах, встановлених цим договором, кредитор (ТОВ «Мілоан») передає (відступає) новому кредиторові (ТОВ «Діджи Фінанс») за плату, а новий кредитор приймає належні кредиторові права грошові вимоги (права вимоги) до боржників за кредитними договорами, вказаними у реєстрі боржників, укладеними між кредитором і боржниками (портфель заборгованості). Внаслідок передачі (відступлення) портфеля заборгованості за цим договором, новий кредитор заміняє кредитора у кредитних договорах, що входять до портфеля заборгованості та відповідно вказані у реєстрі боржників, та набуває прав грошових вимог кредитора за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань боржників за кредитними договорами (п.1.2 договору про відступлення прав вимог, далі Договір №06Т)
Факт оплати ТОВ «Діджи Фінанс» ТОВ «Мілоан» грошових коштів за відступлення прав вимоги згідно Договору №06Т від 10.08.2021 судом встановлено із досліджених у судовому засіданні платіжних інструкцій №1470 від 03.09.2021, №1519 від 20.09.2021, №1190 від 16.09.2021, №1578 від 23.09.2021, №16 від 30.09.2021, №1595 від 07.10.2021, №1604 від 11.10.2021, №1631 від 21.10.2021, №1660 від 28.10.2021, №1688 від 04.11.2021, №1737 від 11.11.2021, №5 від 18.11.2021 та №24 від 25.11.2021, відповідно до яких ТОВ «Діджи Фінанс» перерахувало ТОВ «Мілоан» 3 546 422,38 грн плати за укладення Договору №06Т від 10.08.2021, що узгоджується із вартістю означеного «портфеля заборгованості», що викладена у п.7.1 означеного правочину (а.с.39-45).
Згідно диспозиції ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» №675-VIII від 03.09.2015 (далі Закон №675), пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч.12 ст. 11 Закону №675).
Статтею 12 Закону №675 визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону №675 передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини 1 статті 3 Закону №675).
Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 1 ст.1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.
Згідно з ст. 1082 ЦК України, боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Таким чином, суд встановив, що позивач як новий кредитор набув права вимоги до відповідача за Договором №4431886 на підставі Договору №06Т від 10.08.2021.
Частина 1,2 ст.1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Частинами 1,2 ст.1056-1 ЦК України визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Статті 527, 530 ЦК України визначають, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Проте всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідачем не надано суду жодних доказів як неотримання нею у кредит від ТОВ «Мілоан» грошових коштів у сумі 3000 грн, так і доказів своєчасного та у повному обсязі виконання умов Договору №4431886 у строки, передбачені цим правочином, як первинному кредитодавцю ТОВ «Мілоан», так і його правонаступнику в означених правовідносинах ТОВ «Діджи Фінанс».
Водночас матеріалами справи підтверджується той факт, що сума кредиту, яка була обумовлена між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 і відображена у п.1.2 Договору №4431886, була отримана відповідачем шляхом перерахування на її картковий рахунок № НОМЕР_4 . Крім того, юридичний факт часткового виконання договірних зобов`язань, зокрема, сплата відповідачем як позичальником 18.05.2021 грошових коштів у рахунок погашення як тіла кредиту, так і відсотків, безмовно свідчать про наявність договірних відносин між відповідачем ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» як кредитодавцем.
У судовому засіданні, що відбулося 23.06.2025, представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 не надала відповіді на питання суду про те чи укладала відповідач Договір №4431886 та чи отримувала грошові кошти в сумі 3000 грн на його виконання, обгрунтовуючи це тим, що означена інформація їй достаменно не є відомою.
Отже, зважаючи на те, що ОСОБА_1 не виконала грошове зобов`язання щодо повернення суми кредиту за Договором №4431886 як первинному кредитодавцю ТОВ «Мілоан», так і його правонаступнику в означених правовідносинах ТОВ «Діджи Фінанс», тому суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення із відповідача 2850 грн в рахунок погашення тіла кредиту (з урахуванням сплачених відповідачем 08.05.2021 150 грн; 3000 грн 150 грн = 2850 грн) підлягає задоволенню.
Щодо розміру заборгованості за нарахованими процентами в розмірі 9840 грн, суд зазначає про таке.
Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
У п.1.3, 1.4 Договору №4431886 сторони обумовили, що кредит надається строком на 15 днів з 04.05.2021; термін повернення кредиту … та процентів за користування кредитом (дата платежу): 19.05.2021.
Пунктами 1.5.2 та 1.6 Договору №4431886 передбачено, що проценти за користування кредитом: 1125.00 грн., які нараховуються за ставкою 2.50 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом; стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Пунктом 2.3.1.1 Договору №4431886 передбачено, що позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством (далі Правила), що розміщені на веб-сайті Товариства miloan.ua (далі Сайт Товариства) і є невід`ємною частиною цього договору. Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту наведені у таблиці нижче: 1) строк продовження, днів: 3 максимальний розмір комісії 3% від поточного залишку за кредитом; 2) строк продовження, днів: 7 максимальний розмір комісії 5% від поточного залишку за кредитом; 3) строк продовження, днів: 15 максимальний розмір комісії 10% від поточного залишку за кредитом.
Із п.2.3.1.2 Договору №4431886 суд встановив, що позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів.
Із п.2.4.1 Договору №4431886 суд встановив, що позичальник зобов`язується повернути кредитодавцеві кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом не пізніше терміну, передбаченого 1.4 договору, а у випадку пролонгації не пізніше дати завершення періоду, на який продовжено строк кредитування.
З аналізу означених пунктів Договору №4431886 суд зробив висновок, що його сторони домовилися про те, що у період строку кредитування, тобто з 04.05.2021 до 19.05.2021, ОСОБА_1 має сплачувати ТОВ «Мілоан» відсотки в розмірі 2,5% від суми кредиту щоденно; надалі, у випадку сплати позичальником відповідного розміру комісії, строк дії Договору №4431886 пролонгується на пільгових умовах від 3 до 15 днів, у період якого ОСОБА_1 має сплачувати ТОВ «Мілоан» відсотки в розмірі 2,5% від суми кредиту щоденно; загальний строк пролонгації дії Договору №4431886 не може перевищувати 60 днів, у період якого (після закінчення пролонгації на пільгових умовах) позичальник сплачує кредитодавцю відсотки за користування кредитом за базовою процентною ставкою 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.
Суд, перевіривши нарахування позивачем розміру відсотків за користування відповідачем сумою кредиту, керуючись ст.627 ЦПК України, а також умовами Договору №4431886, зокрема, п.1.3, 1.4, п.1.5.2, 1.6, 2.3.1.1, 2.3.1.2 та 2.4.1, встановив, що їх розмір визначений правильно з огляду на таке.
Так, за період строку кредитування (з 05.05.2021 до 19.05.2021, що відповідає 15 календарним дням) розмір відсотків, які мала сплатити позикодавцю відповідач, становить:
1) з 05.05.2021 до 19.05.2021 включно 1125 грн (3000 грн х 0,025 = 75 грн; 75 грн х 15 днів = 1125 грн);
2) у переддень закінчення строку дії Договору №4431886, тобто 18.05.2021, відповідач сплатила ТОВ «Мілоан» комісію в розмірі 5% від залишку боргу за кредитом, що у наслідку пролонгувало строк дії Договору №4431886 (на підставі п. 2.3.1.1) на 8 днів, тобто до 26.05.2021, зі сплатою відсотків, розмір яких обумовлений у п.1.5.2 Договору №4431886. Водночас як встановлено судом із відомості про щоденні нарахування та погашення (а.с.15), відповідач 18.05.2021 сплатила кредитодавцю 150 грн у рахунок погашення тіла кредиту, тобто, починаючи із 19.05.2021 тіло кредиту становить 2850 грн (3000 грн 150 грн (сплачено 18.05.2021). Отже, починаючи з 19.05.2021 до 26.05.2021 включно розмір щоденних відсотків складав 71,25 грн (2850 грн х 0,025 = 71,25 грн), а за весь строк пролонгації дії Договору №4431886 на підставі п.2.3.1.1 складає 570 грн (71,25 грн х 8 днів), що узгоджується із умовами п.1.5.2, 2.3.1.1 Договору №4431886.
3) після закінчення строку пролонгації Договору №4431886 на пільгових умовах (п.2.3.1.1), мало місце застосування первинним кредитодавцем умов щодо максимального строку пролонгації означеного правочину, тобто на 60 днів, на стандартних (базових) умовах, що передбачали сплату позичальником відсотків у розмірі 5%/день від фактичного залишку кредиту, оскільки позичальник продовжувала користуватись сумою кредиту, не повернувши її кредитодавцю, станом на день закінчення строку пролонгації на пільгових умовах (п.2.3.1.1 Договору №4431886). Отже, починаючи із 27.05.2021 до 25.07.2021 розмір щоденних відсотків складав 142,50 грн (2850 грн х 0,05 = 142,50 грн), а за весь строк пролонгації дії Договору №4431886 на підставі п.2.3.1.2 складає 8 550 грн (142,50 грн х 60 днів), що узгоджується із умовами п.1.6 та 2.3.1.2 Договору №4431886.
Підсумовуючи викладене, суд звертає увагу учасників справи, що за весь строк дії Договору №4431886 з урахуванням його пролонгації згідно положень, передбачених п.2.3.1.1 та 2.3.1.2, загальний розмір відсотків, що мала б сплатити відповідач первинному кредитодавцю, складає 10 245 грн. Оскільки, як встановлено судом, відповідач сплатила ТОВ «Мілоан» відсотки в загальній сумі 330 грн, що мало місце 18.05.2021 (а.с.15), то розмір недоплачених відсотків згідно умов Договору №4431886 складає 9915 грн.
Водночас із відповідача позивач просить суд стягнути 9840 грн у рахунок відсотків за користування кредитними коштами згідно Договору №4431886, тобто у розмірі, що є меншим, аніж розрахований судом на підставі умов означеного правочину. Це обумовлено тим, що первинний кредитор ТОВ «Мілоан» у первинний період дії строку Договору №4431886 здійснив нарахування відсотків не з призми 15 календарних днів, а з призми 14 днів (з 05.05.2021 до 18.05.2021, а.с.15), що у наслідку і призвело до зменшення розміру відсотків на 75 грн у порівнянні із розрахунком, що проведений судом на підставі положень Договору №4431886.
Отже, керуючись принципом диспозитивності, сума відсотків, що судом визнається вмотивованою та обгрунтованою на умовах Договору №4431886, укладеного між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 , є саме 9840 грн, які суд стягує із відповідача на користь позивача як правонаступника ТОВ «Мілоан» в означених кредитних правовідносинах.
Водночас відповідач, всупереч положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надала суду жодних належних і допустимих доказів щодо неправильності розрахунку заборгованості за Договором №4431886, зокрема, з призми розміру сплачених нею коштів у рахунок як погашення тіла кредиту, так і відсотків, що вплинуло б на розмір заборгованості, зокрема, за відсотками.
Що стосується позовної вимоги про стягнення із відповідача 600 грн в рахунок сплати комісії за надання кредиту, то суд зазначає про таке.
Пунктом 1.5.1 Договору №4431886 передбачено, що комісія за надання кредиту становить 600 грн, яка нараховується за ставкою 20,00 відсотків від суми кредиту одноразово.
Як встановлено судом із відомості про щоденні нарахування та погашення (а.с.15), первинним кредитодавцем ТОВ «Мілоан» нараховано відповідачу як позичальнику комісію за оформлення кредиту в сумі 600 грн у день укладення Договору №4431886, тобто 04.05.2021.
Водночас із рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до ч. 2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Відповідно до ч. 1 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових та/або супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) денна процентна ставка, її розрахунок та загальні витрати за споживчим кредитом (крім споживчих кредитів, виконання зобов`язань за якими забезпечено заставою/іпотекою або правом довірчої власності), орієнтовна реальна річна процентна ставка та орієнтовна загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. У разі відсутності у кредитодавця інформації про вартість певної додаткової та/або супутньої послуги, що надається споживачу третьою особою під час укладення договору про споживчий кредит, орієнтовна вартість такої послуги визначається відповідно до пункту 7 частини третьої статті 9 цього Закону. Усі припущення, використані для обчислення орієнтовної реальної річної процентної ставки та/або орієнтовної загальної вартості кредиту, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору; 15) право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості.
Отже, ч. 2 ст. 8 та ч. 1 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» не передбачають сплату комісії за надання кредиту, а передбачають сплату комісії пов`язану з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Відповідно до ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним.
Як вбачається зі змісту Договору №4431886, відповідач погодила комісію за надання кредиту в розмірі 600 грн., засвідчивши це своїм електронним підписом одноразовим ідентифікатором, тоді як у Договорі №4431886 позивач не зазначив та не надав суду доказів переліку послуг «за надання кредиту», їх погодження зі споживачем під час укладення означеного правочину.
Ураховуючи, що кредитодавець не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем під час укладення Договору №4431886, то положення означеного правочину щодо обов`язку позичальника сплачувати плату як комісію за надання кредиту є нікчемними відповідно до ч. 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Отже, у задоволенні позовної вимоги позивача щодо стягнення із відповідача комісії за надання кредиту в сумі 600 грн слід відмовити.
Згідно правового висновку щодо застосування судом інституту позовної давності, що викладений у п.64 постанови Верховного Суду в складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог.
Як зазначалось судом в описовій частині судового рішення, представником відповідача за довіреністю Якимовою Н.В. разом із відзивом на позовну заяву подано заяву про застосування строку позовної давності від 13.04.2025 (а.с.67).
Згідно мотивувальної частини означеної вище заяви, представник відповідач за довіреністю Якимова Н.В. обгрунтовує необхідність застосування до спірних правовідносин строку позовної давності з огляду на те, що Договір №4431886 був укладений відповідачем 04.05.2021 зі строком дії до 19.05.2021; загальний строк позовної давності щодо позовних вимог, які є предметом спору, складає 3 роки (ст.257 ЦК України); таким чином, строк позовної давності сплинув 19.05.2024; оскільки позивач до суду з позовом звернувся лише у березні 2025 року, тому представник відповідача робить висновок, що цим учасником справи пропущений строк звернення до суду із відповідним позовом.
У зв`язку із викладеним, представник відповідача просить суд застосувати строк позовної давності до позову ТОВ «Діджи Фінанс» та відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Вирішуючи по суті заяву представника відповідача за довіреністю Якимової Н.В. про застосування позовної давності, суд зазначає про таке.
Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.3,4 ст. 267 ЦК України).
За загальним правилом ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Отже, за змістом ст. 256, 261 ЦК України, позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).
Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України), установлено з 12.03.2020 на всій території України карантин.
У зв`язку із цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Строк дії карантину неодноразово продовжувався постановами Кабінету Міністрів України та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Разом з тим, Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №64/2022 від 24.02.2022, затвердженого Законом України від 24.02.2022 №2102-ІХ, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч.1 ст. 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Воєнний стан неодноразово було продовжено і цей стан є діючим, станом на день розгляду судом цієї справи.
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-IX, який набрав чинності 17.03.2022, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, п. 19 такого змісту: «У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану".
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оскільки з 12.03.2020 на всій території України запроваджений загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023, а з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан і відповідно станом на 12.03.2025 (дата подання позовної заяви) діяв на усій території України, тому позивач звернувся з позовними вимогами до суду в межах позовної давності.
У зв`язку із викладеним, суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, а відповідно в задоволенні заяви представника відповідача за довіреністю Якимової Н.В. про застосування строку позовної давності від 13.04.2025 слід відмовити.
У цьому контексті суд вважає помилковим твердження представника відповідача, що було озвучене в судовому засіданні 23.06.2025, про необхідність врахування судом правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду в справі №500/1912/22 від 29.09.2022, з огляду на таке.
Пунктом 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19 (провадження №12-18гс20) зроблено правовий висновок, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Проаналізувавши судове рішення Верховного Суду, на яке посилається представник відповідача в судовому засіданні, суд робить висновок, що підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також матеріально-правове регулювання в означеному судовому рішенні Верховного Суду є неаналогічним тим, які містяться у конкретній справі.
Так, з аналізу постанови Верховного Суду від 29.09.2022 в справі №500/1912/22 суд констатує, що предметом перевірки законності рішень як місцевого суду, так і суду апеляційної інстанції, були норми процесуального права, які передбачають строк звернення позивача до суду з адміністративним позовом ( з приводу визнання протиправними дій щодо виплати щорічної разової грошової допомоги до 5-го травня у меншому розмірі та зобов`язання перерахувати виплати з урахуванням раніше виплаченої суми). Тобто, правовий висновок Верховного Суду в означеній справі сформований щодо правильності застосування судами норм процесуального права, які регламентують строк звернення до суду з адміністративним позовом, а саме: ст.122 КАС України.
Проте в означеному судовому рішенні Верховний Суд не здійснював формування правових висновків щодо зупинення перебігу строків позовної давності з підстав, передбачених п.12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у взаємозв`язку із положеннями ст.256, 257, 261 та 267 ЦК України, тобто у період як дії в Україні карантину та введення воєнного стану.
З огляду на викладене, суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин висновку Верховного Суду, що викладений у постанові від 29.09.2022 в справі №500/1912/22, і на який посилалась представник відповідача в судовому засіданні, що відбулося 23.06.2025.
Такий висновок суду грунтується на тому, що п.12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та положення ст.256, 257, 261 та 267 ЦК України, якими суд керувався під час розгляду заяви сторони відповідача про застосування строку позовної давності, є нормами матеріального права. Водночас, представник відповідача у запереченнях на позовну заяві від 27.05.2025 посилається на відсутність правових підстав для поновлення позивачу пропущених процесуальних строків, що визначені, зокрема, ЦПК України.
Оскільки представник відповідача помилково дійшов висновку, що положення ЦК України, які визначають строк позовної давності, в тому числі і п.12, 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, є нормами процесуального права, водночас означені норми є нормами матеріального права, тому суд виснує, що відсутні підстави для врахування заперечень представника відповідача в означеному контексті під час розгляду по суті заяви цього учасника справи про застосування строку позовної давності.
Що стосується тверджень представника відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву від 14.04.2025, про те, що відповідач є мікрофінансовою компанією, а тому мав долучити до позову ліцензію на підтвердження права займатися кредитною діяльністю, однак не долучив відповідного доказу, то суд зазначає про таке.
Із матеріалів цивільної справи суд встановив, що Договір №4431886 від 04.05.2021 був укладений між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 . Водночас позивач набув право вимоги за означеним правочином на підставі Договору №06Т від 10.08.2021. У зв`язку із викладеним суд дійшов висновку, що позивач у конкретному випадку не здійснював діяльності щодо надання у кредит грошових коштів відповідачу; відповідач лише викупив право вимоги у кредитодавця до відповідача щодо стягнення заборгованості за Договором №4431886.
Водночас матеріалами справи підтверджується право позивача здійснювати діяльність пов`язану із наданням інших фінансових послуг (крім страхування та пенсійного забезпечення), КВЕД №64.99, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 15.11.2022 (а.с.13).
У цьому контексті суд звертає увагу учасників справи, що згідно Класифікації видів економічної діяльності-2010, КВЕД 64.99 включає інші фінансові послуги, пов`язані насамперед із розміщенням фінансових коштів (крім надання позик), факторингові послуги, оформлення свопів, опціонів та інших хеджингових операцій, діяльність компаній, які займаються врегулюванням у формі забезпечення, інвестиційну діяльність за власний рахунок, наприклад, діяльність венчурних компаній, інвестиційних клубів тощо.
У зв`язку із викладеним, суд дійшов висновку, що ТОВ «Діджи Фінанс», укладаючи із із ТОВ «Мілоан» Договір №06Т від 10.08.2021, діяло у межах виду економічної діяльності, який є основним для цього суб`єкта господарювання.
Що стосується заперечень представника відповідача, що викладені у відзиві на позовну заяву і стосуються того, що позивач не долучив до матеріалів позовної заяви Договору №4431886 з мокрими печатками та не додав електронного примірника означеного правочину, то суд вважає таке твердження помилковим з огляду на таке.
Як встановлено судом, позовна заява із долученими до неї документами позивачем була подана до суду із застосуванням підсистеми «Електронний суд», функціонування якої визначено, зокрема, Положенням про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, що затверджене рішення Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (далі - Положення).
Пунктом 27 Положення передбачено, що до створених в Електронному суді документів користувачі можуть додавати інші файли (зображення, відеофайли тощо). Відповідні додані файли (додатки) підписуються кваліфікованим електронним підписом користувачів разом зі створеними в Електронному суді документами, до яких вони додаються.
З аналізу означеного пункту Положення, суд встановив, що учасник справи, який подає той чи інший документ до суду через підсистему «Електронний суд» підписує додані до нього документи кваліфікованим електронним підписом.
Пунктом 27 ч.1 ст.1 Закону України «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», кваліфікований електронний підпис - удосконалений електронний підпис, що створюється з використанням засобу кваліфікованого електронного підпису і базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису.
Частиною 2 ст.100 ЦПК України передбачено, що електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги". Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.
Частиною 3 ст.100 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.
Суд, проаналізувавши долучені позивачем до позову засоби доказування, що подані через підсистему «Електронний суд» дійшов висновку, що вони є належними і допустимими доказами, оскільки підписані кваліфікованим електронним підписом представника позивача за допомогою підсистеми «Електронний суд».
Відносно заперечень відповідача щодо неповідомлення відповідача про укладення між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Діджи Фінанас» Договору №06Т від 10.08.2021, то суд зазначає про таке.
Можливість заміни кредитора в зобов`язанні передбачена положеннями статті 512 ЦК України, відповідно до якої кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Згідно зі статтею 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Відступлення права вимоги призводить до заміни сторони за кредитним договором (кредитора) та не змінює умови укладеного кредитного договору, зокрема, договору про споживчий кредит № 4431886 від 04.05.2021.
Тлумачення статті 516, частини другої статті 517 ЦК України свідчить, що боржник, який не отримав повідомлення про відступлення права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення боргу, а лише має право на сплату боргу первісному кредитору і таке виконання є належним.
Аналогічний висновок зроблено Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15, де зазначено, що «боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним».
У зв`язку із викладеним, суд дійшов висновку, що неповідомлення позивачем відповідача про укладення ним Договору №06Т від 10.08.2021 із ТОВ «Мілоан» не є підставою для відмови у стягнення заборгованості за Договором №4431886, оскільки доказів сплати первинному кредитору суми боргу сторона відповідача суду не надала.
Що стосується прохання позивача, що викладене у п.4 прохальної частини позовної заяви, про стягнення із відповідача витрат на правову допомогу в розмірі 4000 грн, то суд зазначає про таке.
Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).
Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги ч.1,2,3 ст. 137 ЦПК України, якими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
З аналізу означених положень процесуального права суд робить висновок, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу необхідно суду надати такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зробила правовий висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
У зв`язку із дослідженими письмовими доказами на підтвердження надання позивачу правничої допомоги АБ «Анастасії Міньковської» у справі щодо стягнення боргу за Договором №4431886 з відповідача ОСОБА_1 , суд констатує, що позивачем надано належні та допустимі докази щодо наданої правничої допомоги та її вартості.
Суд також погоджується із позивачем, що вартість правничої допомоги в розмірі 4000 грн є співмірною зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом, витраченим адвокатом на виконання такої роботи, обсягом виконаної роботи та ціною позову.
У цьому контексті суд звертає увагу учасників справи, що з аналізу статей 10, 11, 12, 13 ЦПК України в узагальненому вигляді, при вирішенні цивільного спору, у тому числі і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд керується Конституцією України, законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовує інші правові акти, враховує завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами, особливості предмета спору та ціну позову, складність справи, її значення для сторін та час, необхідний для розгляду справи, покладення доведення обставин, які мають значення для справи, саме сторонами, права яких є рівними, як і покладення саме на кожну сторону ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій та з урахуванням меж заявлених вимог та заперечень та обсягу поданих доказів.
При розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань (частина перша статті 182 ЦПК України).
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 137 ЦПК України.
За приписами статті 13 ЦПК України суд як арбітр, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, не може діяти на користь будь-якої із сторін, оскільки це не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
З огляду на викладене, суд робить висновок, що зменшення розміру витрат на правову допомогу, отриману позивачем у заявленому та доведеному обсязі, без відповідної заяви іншої сторони у спорі - відповідача, є порушення вимог статті 13, частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України.
Як встановлено судом із матеріалів справи, ані відповідач ОСОБА_1 , ані її представник за довіреністю ОСОБА_2 заперечень щодо витрат на правничу допомогу до суду не подали, а також не подали і клопотання про їх зменшення.
Водночас, положеннями п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Що стосується стягнення із відповідача на користь позивача витрат по оплаті судового збору, то суд зазначає про таке.
Частиною 1 ст.133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Водночас ч.1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Із дослідженої судом платіжної інструкції №4431886 від 28.02.2025 встановлено, що позивачем сплачено 2422,40 грн (з урахуванням понижуючого коефіцієнта 0,8) в рахунок оплати судового збору за подачу позовної заяви (а.с.1).
Керуючись ст. 512, 514, 516, 517, 527, 530, 610, 626-628, 638, 1046, 1048-1049, 1054, 1056-1, 1077, 1082 ЦК України, п.12, 19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, ст.3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.8, 12 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 13, 76, 77, 80, 81, 89, 133, 137, 141, 244, 263, 264, 265, 354, 355 ЦПК України, суд
позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за договором про споживчий кредит №4431886 від 04 травня 2021 року в розмірі 12 690 (дванадцять тисяч шістсот дев`яносто) гривень, з яких: 2850 (дві тисячі вісімсот п`ятдесят) гривень - заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту), та 9840 (дев`ять тисяч вісімсот сорок) гривень сума заборгованості за нарахованими процентами.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 2313 (дві тисячі триста тринадцять) гривень 03 (три) копійки та 3819 (три тисячі вісімсот дев`ятнадцять) гривень 40 (сорок) копійок - витрат на правову допомогу, а всього 6 132 (шість тисяч сто тридцять дві) гривні 43 (сорок три) копійки.
У іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складене 25 червня 2025 року.

Сторони у справі:

Позивач: товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс», код ЄДРПУО: 42649746, місцезнаходження: 07406, Київська область, м. Бровари, вул. Симона Петлюри, 21/1.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Головуючий: О. В. Петренко