Справа № 489/3930/20
Номер провадження 6/489/123/25
УХВАЛА

25 червня 2025 року місто Миколаїв

Інгульський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Кокорєва В. В.,

за участі секретаря судового засідання Ковальової С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 10 Інгульського районного суду м. Миколаєва заяву заявника ОСОБА_1 про визнання судового наказу, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва у справі №489/3930/20 таким, що не підлягає виконанню

встановив

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просив визнати таким, що не підлягає виконанню судового наказу, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва у справі №489/3930/20.

В обґрунтування заяви вказав, що 03.09.2020 Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено судовий наказ, яким з нього стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку боржника, але не менше ніж 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 25.08.2020 до досягнення ОСОБА_3 повноліття, а після цього на утримання ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) боржника, але не менше ніж 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до його повноліття. Вказує, що до вказаної заяви про видачу судового наказу стягувачем не додано будь-яких доказів, зокрема, письмових на підтвердження наступних обставин: не надання рим матеріальної допомоги на утримання дітей, проживання заявниці разом з дітьми; адреса місця проживання дітей, адреса місця реєстрації дітей, його окреме (від дітей) проживання та його окрема (від дітей) реєстрація проживання.

Заявник в судовому засіданні свою заяву підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, судом встановлено такі факти та відповідні правовідносини.

03.09.2020 Ленінським районним судом м. Миколаєва було видано судовий наказ у цивільній справі №489/3930/20, відповідно до якого вирішено стягнути з боржника - ОСОБА_1 , Дата народження: ІНФОРМАЦІЯ_1 , що проживає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , на користь заявника - ОСОБА_2 , що проживає: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/3 частки з усіх видів заробітку (доходів) боржника, але не менше ніж 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 25 серпня 2020 року до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а після цього на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) боржника, але не менше ніж 50% розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до його повноліття; стягнути з боржника - ОСОБА_1 , на користь держави судовий збір в розмірі 210 грн. 20 коп.

Як встановлено судом, матеріали справи про видачу судового наказу не містять доказів місця проживання дітей разом з стягувачем, на утримання яких останній просив суд стягнути аліменти з боржника. В рішенні Заводського районного суду м. Миколаєва від 14.11.2017 про розірвання шлюбу вказано, що діти проживають з позивачкою, тобто ОСОБА_2 . На питання суду заявник вказав, що діти проживали з матір`ю.

Відповідно до наданого заявником листа Миколаївського КЕУ Міністерства оборони України від 09.12.2024 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані з 08.10.2012 за адресою: АДРЕСА_1 разом з батьком.

Згідно з відповіді №687136 від 11.07.2024 та №687170 від 11.07.2024 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 .

Інститут наказного провадження відповідає міжнародним принципам здійснення справедливого та ефективного правосуддя і забезпечення прав людини.

Зокрема, з метою вдосконалення судових систем держав-членів у Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи від 14.05.1981 N R (81) 7 щодо шляхів спрощення доступу до правосуддя та Рекомендації від 28.02.1984 N R (84) 5 щодо принципів цивільного судочинства визначено, що для справ, пов`язаних з безспірним правом, повинні бути передбачені спеціальні правила для прискорення розгляду справи.

Так, статтею 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Статтями 183 та 184 Сімейного кодексу України (далі також СК України) визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Отже, сімейним та процесуальним законодавством визначено, що право вимоги про стягнення аліментів на підставі судового наказу належить тому з батьків або іншому законному її представнику, з яким проживає дитина.

Водночас процесуальний порядок перегляду питань за судовим наказом про стягнення аліментів для боржника визначений також статтею 173 ЦПК України, згідно із якою суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 у справі N 2-4671/11 сформульовано правовий висновок, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші; та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Враховуючи імперативні приписи статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 432 ЦПК України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав.

Повертаючись до фактичних обставин цієї справи, як на підставу для визнання зазначеного судового наказу таким, що не підлягає виконанню, боржник вказує, що стягувачем при зверненні до суду з вимогою про видачу судового наказу не надано суду доказів місця проживання дітей, місце проживання дітей разом з матір`ю, місця проживання боржника, не надання інформації про не надання боржником матеріальної допомоги на утримання дітей.

Суд зазначає, що право вимоги про стягнення аліментів на підставі судового наказу належить тому з батьків або іншому законному її представнику, з яким проживає дитина. В даному випадку, при прийнятті рішення про видачу судового наказу або про відмову у його видачі має бути встановлено чи проживають діти разом з стягувачем. При цьому, місце реєстрація останніх не є визначальним. Така обставина може бути підтверджена, наприклад, довідкою про проживання виданої ОСББ чи ЖЕК. Також, при видачі судового наказу, факт не надання боржником матеріальної допомоги не підлягає встановленню, як і окреме від дітей місце проживання такого боржника. Оскільки у відповідності до вимог ч. 9 ст.165 ЦПК України, судом перевіряється лише наявність місця реєстрації боржника та лише у випадку коли не можливо встановити зареєстроване у встановленому законом порядку таке місце реєстрації, суддя відмовляє у видачі судового наказу.

Так, судом було встановлено зареєстроване місце проживання відповідача. Вимога про видачу судового наказу заявлена у відповідності до пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України. Тобто, при вирішенні питання про видачу судового наказу, судом встановлено, що форма і зміст заяви про видачу судового наказу відповідали нормам ст. 163 ЦПК України.

За такого, суд приходить до висновку про відсутність підстав стверджувати, що судовий наказ видано помилково.

Матеріали справи не містять належних доказів припинення зобов`язань боржника за судовим наказом від 03.09.2020 року, який набрав законної сили, а тому у відповідності до вимог ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Посилання заявника на нецільове використання аліментів, недоведення стягувачем що боржником добровільно не надавалась допомога на утримання дітей, проживання боржника окремо від дітей не є обставинами, які свідчать про відсутність обов`язку боржника.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що підстави для визнання вищевказаного судового наказу таким, що не підлягає виконанню відсутні, у зв`язку із чим у задоволенні даної заяви необхідно відмовити.

Керуючись ст. ст. 259, 260 ЦПК України суд

ухвалив

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва у справі №489/3930/20 таким, що не підлягає виконанню.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому копія ухвали суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної копії ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст ухвали складено 25.06.2025.

Суддя В. В. Кокорєв