Провадження №: 2/336/1303/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Галущенко Ю.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя із позовом до АТ «ПУМБ» про захист прав споживача, просить суд зобов`язати ааціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 201 від 11.02.2022 р. з огляду на нікчемність пункту 5 паспорта споживчого кредиту в частині нарахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 1 998, 00 грн. на місяці та п. 5 договору (заяви № 201 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб), укладеного між позивачем та відповідачем щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в сумі 1 998,00грн.

Позов обґрунтований тим, що 11.02.2022 року між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» було укладено кредитний договір за № 201, згідно якого надано споживчий кредит в розмірі 90 000,00 гривень строком на 36 місяців, процентна ставка річних 0,01%, комісія за обслуговування 2,22%. Отримавши кошти, позивач щомісячно здійснював оплату відсотків за користування кредитом, але пізніше виявилось, що сума заборгованості за кредитом не зменшується, так як додатково сплачується комісія за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,22%, що складає 1 998,00 грн, а за весь строк користування кредитом 93 279,52 грн.

Порушуючи законодавство, скориставшись необізнаністю позивача, відповідач навмисно не дотримав та грубо порушив вимоги законодавства, що є істотними і необхідними для даного виду договорів, а саме: банк не надав позичальнику повної, всебічної, об`єктивної та достовірної інформації про умови кредиту та під час укладення договору про надання споживчого кредиту. На підставі вищевикладеного позивач і звернувся з відповідним позовом до суду.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.01.2025 року відкрито провадження в цій справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи у відповідності до ч.1 п.2 ст. 131 ЦПК України повідомлявся належним чином, про причину неявки суду не сповістив. Відзив на позовну заяву від відповідача не надійшов.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

13.05.2025 року ухвалою судді було витребувано від Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк», наступні документи: належним чином засвідченої копії Умов Публічної пропозиції АТ "ПУМБ" на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (в редакції, яка діяла на дату укладення кредитного договору № 201 від 11.02.2022, укладеного між АТ «Перший український міжнародний банк» та ОСОБА_1 ), належним чином завіреної Заяви №201 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб від 11.02.2022, а також належним чином засвідченої копії Паспорта споживача кредиту до кредитного договору № 201 від 11.02.2022 року.

06.06.2025 року АТ «Пумб» була повторно надіслана ухвала про витребування інформації, згідно з поштових повідомлень АТ «Пумб» отримав ухвали, проте на теперішній час АТ «Пумб» ухвали не виконав із невідомих суду причин.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Під час ухвалення рішення суд у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України повинен вирішити чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За змістом статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне.

11.02.2022 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем АТ «Пумб» було укладено кредитний договір № 201, згідно з яким банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потереби в сумі 90 000,00 грн. За умовами договору розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,22 % річних (п.4.1 договору), розмір процентної ставки становить 0,01 % річних (п.6 заяви).

Підписанням цієї заяви позивач підтвердив, що приймає публічну пропозицію відповідача на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі - ДКБО), яка розміщена на сайті АТ ПУМБ pumb.ua в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийняті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування і погодився з тим, що може обрати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості банку).

Із доданого до позовної заяви розрахунку оплати комісії за обслуговування кредиторської заборгованості ОСОБА_1 вбачається, що сума сплаченої комісії за період з 11.02.2022 року по 08.01.2025 рік складає 1 998,00 грн. щомісячно та 8,36 грн. в якості відсотків, усього за період 23 267,00 грн. було сплачено саме як комісію за обслуговування кредитної заборгованості, а взагалі позивачем було перераховано відповідачу грошових коштів на загальну суму 93 279,52 грн. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги, вказав на те, що умови кредитування є несправедливими.

Згідно з ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства.

Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним.

Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець (відповідач) кожного місяця, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, так чи інакше, безоплатно повинен повідомляти позивача про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надавати виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Така інформація повинна надаватися безоплатно позичальнику/споживачу за законом, а тому встановлення відповідачем у пункті 5 заяви № 201 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб позивача комісії за обслуговування кредитної заборгованості розмірі 2,22 % річних є неправомірним, а така умова договору є несправедливою, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19.

Незаконність стягнення банком супутніх платежів, зокрема, комісій за обслуговування кредитної заборгованості, встановлена і в постанові Верховного Суду України по справі № 6-1746цс16 від 16.11.2016р.

Згідно із частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються:

1)найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника);

2)тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту;

3)загальний розмір наданого кредиту;

4)порядок та умови надання кредиту;

5)строк, на який надається кредит;

6)необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності);

7)види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення);

8)процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів;

9)реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені;

10)порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися);

11)інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит;

12)порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту;

13)порядок дострокового повернення кредиту;

14)відповідальність сторін за порушення умов договору.

У договорі про споживчий кредит можуть бути зазначені інші умови, визначені законом та за домовленістю сторін.

Відповідно до положень частин першої-п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору.

Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Матеріалами справи підтверджується, що 11.02.2022 позивач ОСОБА_1 звернувся до відповідача АТ «Перший український міжнародний банк» із заявою № 201 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. З зазначеної заяви вбачається, що позивач просив відповідача надати споживчий кредит на строк 36 місяці в розмірі 90 000,00 грн, в тому числі: на загальні споживчі цілі 90 000,00 грн.

За умовами заяви розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості становить 2,22 % річних (п.4.1 договор), розмір процентної ставки становить 0,01 % річних (п.6 заяви).

Підписанням цієї заяви позивач підтвердив, що приймає публічну пропозицію відповідача на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі - ДКБО), яка розміщена на сайті АТ ПУМБ pumb.ua в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийняті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування і погодився з тим, що може обрати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості банку).

Суд погоджується с ствердженнями позивача, що інформація, яка зазначена відповідачем у пункті 4.1 зави № 201 на приєднання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб позивача та комісія за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2,22 % річних повинна надаватись безоплатно.

Вказаний висновок узгоджується із висновком, викладеним у постанові Верховного Суду, висловленою у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №583/334319.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суд вважає, що встановлення відповідачем в кредитному договорі сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, є незаконним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у цивільній справі № 496/3134/19 відступила від висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 583/3343/19 (провадження № 61-22778св19) й постанові Верховного Суду від 15 березня 2021 року в справі № 361/392/20 (провадження № 61-16470св20), та зазначила, що умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».

Враховуючи, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між позичальником та АТ «Ідея Банк» щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором,є нікчемними.

Незаконність стягнення банком супутніх платежів, зокрема, комісій за обслуговування кредитної заборгованості, встановлена в постанові Верховного Суду України по справі № 6-1746цс16 від 16.11.2016 року, узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №583/334319, Постанові Великої Палати ВС від 13 липня 2022 року, справа № 496/3134/19; Постанові ВС України від 18 лютого 2023 року, справа № 168/349/20.

Стаття 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності.

У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

З огляду на викладене, Паспорт споживчого кредиту є лише рекламою споживчого кредиту і передує укладенню самого договору, та як правило містить узагальнену інформацію про умови кредитування, орієнтовану загальну вартість кредиту та максимальний строк, на який надається кредит.

На підставі вищевикладеного, на основі повно та всебічно досліджених доказів, у відповідності вимог законодавства та його правозастосування до фактично виниклих правовідносин, з огляду на нікчемність пункту 5 договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, не виходячи за межі позовних вимог, суд вважає за необхідне зобов`язати АТ «Перший український міжнародний банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 лютого 2022 року за № 201, зарахувавши сплачену ним комісію за обслуговування кредитної заборгованості з травня 2022 року по грудень 2024 року в рахунок сплати відсотків з користування кредитом, а отже позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки позивач на підставі ст.. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, судовий збір слід стягнути з відповідача на користь держави.

У постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України.

Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10.12.2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України», від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України» заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Так, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. стороною позивача надано: Договір про надання правової (правничої) допомоги № 101-ЦС від 20.12.2024 року, укладений з адвокатом Бразалук С.С.; Акт про приймання-передачу виконаних робіт за надання юридичних послуг згідно договору від 24.12.2024, відповідно до якого вартість послуг за подання позовної заяви складає 5 000,00 грн., квитанцію до прибуткового касового ордера від 20.12.2024 на суму 5 000,00 грн.

У свою чергу від відповідача не надходило клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, будь-яких заперечень щодо неспівмірності про стягнення витрат на професійну правову допомогу у розмірі 5 000,00 грн. суду не надано.

При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд вважає що така сума витрат у розмірі 5 000,00 грн. відповідає критерію реальності.

З огляду на вищевикладене, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пов`язані з наданням професійної правничої допомоги в розмірі 5 000,00 грн., які є обґрунтованими та підтверджені належними доказами.

На підставі вищенаведеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 204, 626, 628, 509, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 83, 263, 264, 265, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» про захист прав споживача задовольнити.

Зобов`язати ааціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 201 від 11.02.2022 р. з огляду на нікчемність пункту 5 паспорта споживчого кредиту в частині нарахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості в сумі 1 998, 00 грн. на місяці та п. 5 договору (заяви № 201 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб), укладеного між позивачем та відповідачем щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в сумі 1 998,00грн.

Стягнути з акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (адреса місцязнаходження: вул. Андріївська, 4 м. Київ ЄРДПОУ: 14282829) на користь держави судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.

Стягнути з акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (адреса місцязнаходження: вул. Андріївська, 4 м. Київ ЄРДПОУ: 14282829) на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.

Відповідно до ст. 265 ч. 5 ЦПК України зазначаються наступні відомості:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований: АДРЕСА_1 ; рнокпп НОМЕР_1 .

Відповідач акціонерне товариство «Перший український міжнародний банк», , адреса: місто Київ, вулиця Андріївська, 4..

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.А. Галущенко