Справа № 369/508/24
Провадження № 2/369/1508/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.05.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Херенковій К. К.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Чеботаренко І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/508/24 за позовом ОСОБА_3 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування шкоди завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що 29 липня 2016 року щодо нього внесено дані до ЄРДР за номером 0000124 за ознаками кримінальних правопорушень, визначених частиною четвертою статті 358 КК України та частиною п`ятою стаття 191 КК України. 19 липня 2017 року ОСОБА_3 оголошено підозру. 17 листопада 2017 року складено обвинувальний акт та направлено до суду. Вироком від 18 листопада 2020 року Святошинський районний суд міста Києва визнав ОСОБА_3 невинуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, визначених частиною четвертою статті 358 КК України та частиною п`ятою стаття 191 КК України і виправдано у зв`язку з недоведеністю наявності у його дія складу кримінального правопорушення. Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 листопада 2022 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20 червня 2023 року, вирок Святошинського районного суду міста Києва від 18 листопада 2020 року залишено без змін. За таких обставин позивач вважає, що перебував під слідством 5 років та 11 місяців незаконно, вину у скоєному не визнавав протягом всього строку, що підставою для стягнення моральної шкоди. Крім того, позивач наголошує на тому, що такі події суттєво вплинули на його стан здоров`я, внаслідок чого він значно погіршився, та завдали йому суттєвих моральних страждань, що позивач вважає підставою для стягнення моральної шкоди у розмірі більшому, ніж мінімальний поріг, встановлений законом. Крім того, позивач зауважує, що незаконними діями органів слідства йому завдана матеріальна шкода у вигляді вартості юридичних послуг, які він оплачував протягом строку перебування під слідством.

Враховуючи наведене, позивач з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить суд :

1.стягнути з Державного бюджету України шляхом безумовного списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку у якості відшкодування завданої моральної шкоди у розмірі 1250 мінімальних заробітних плат, що складає суму 2 000 000 грн;

2.стягнути Державного бюджету України шляхом безумовного списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку у якості відшкодування завданої матеріальної шкоди у розмірі 288 720 грн та 78 747 грн, які сплачені за надання юридичних послуг та лікування відповідно;

3.вирішити питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 січня 2024 року відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання.

У квітні 2024 року до суду надійшов відзив ГУ НП у місті Києві, який відповідач мотивує тим, що моральну шкоду слід стягувати з врахуванням граничної суми, встановленої Законом України «Про державний бюджет на 2025 рік» для виконання судових рішень. Крім того, вважає, що позивач не довів факт завдання йому моральної шкоди.

Київська міська прокуратура у відзиві, отриманому судом 16 квітня 2024 року, зазначає, що заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки позивач не надав належних та достатні доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, її ступеня та розміру. Вважає, що позивач не довів причинно-наслідковий зв`язок між заподіяною моральною шкодою, та захворюваннями, для лікування яких він придбавав медичні препарати. Також відповідач вважає недоведеним факт заподіяння моральної шкоди протягом строку перебування під слідством, оскільки позивач не був відсторонений від роботи, не позбавлявся права виконувати посадові повноваження та оплачувати послуги з юридичної допомоги. Крім того, наполягає на співмірності розрахунку моральної шкоди на підставі встановленої Законом України «Про державний бюджет на 2025 рік» ставки у розмірі 1 600 грн. Заперечує відповідач і проти стягнення матеріальної шкоди, оскільки позивач не довів, які саме дії вживалися адвокатським бюро та у якому обсязі надавалася юридична допомога позивачу. Відповідач наполягає на безпідставності відшкодування коштів, витрачених на придбання ліків, оскільки закон не передбачає такого виду витрат для відшкодування.

Державна казначейська служба України у відзиві на позовну заяву зазначає, що не є належним відповідачем, оскільки не була учасником правовідносин між позивачем та іншими відповідачами, а також не порушувала прав позивача. Крім того, вважає позов необґрунтованим, оскільки позивач не на її думку не довів факт заподіяння йому моральних страждань.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представники відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, доводи сторін, викладені в заявах по суті спору, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд встановив, що 19 липня 2017 року слідчий СВ Оболонського управління поліції ГУ НП у місті Києві Забродський Р. М. склав повідомлення про підозру ОСОБА_3 про те, що він підозрюється у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною четвертою статті 358 КК України та частиною п`ятою статті 191 КК України.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 28 липня 2017 року обрано ОСОБА_3 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

17 листопада 2017 року складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_3 , внесеному до ЄРДР за № 0000124 від 29 липня 2017 року за частиною четвертою статті 358 КК України та частиною п`ятою статті 191 КК України.

22 серпня 2018 року ОСОБА_3 та АБ Сергія Халепи уклали договір про надання правової допомоги № 08/18-2 за умовами якого адвокатське бюро представляло інтереси ОСОБА_3 в органах дізнання, досудового розслідування, у кримінальних, цивільних, адміністративних, господарських справах та справах про адміністративні правопорушення, надавало правничу допомогу в усіх судових інстанціях, зокрема, в кримінальному провадженні № 000124.

Відповідно до додатку № 1 до договору № 08/18-2 від 22 серпня 2018 року АБ Сергія Халепи та ОСОБА_3 встановили оплату послуги з надання правової допомоги у розмірі 6 000 грн щомісячно до моменту прийняття остаточного судового рішення в касаційній інстанції в кримінальному провадженні № 0000124.

24 серпня 2018 року підприємство Роман МЛУП Софія та ОСОБА_3 уклали договір поворотної фінансової допомоги № 1, за змістом якого підприємство Роман МЛУП Софія передало, а ОСОБА_3 отримав в позику кошти на суму 300 000 грн. Відповідно до пункту 3.1 договору позикодавець зобов`язаний щомісячно перераховувати кошти у сумі 6 000 грн у безготівковій формі на поточний рахунок АБ Сергія Халепи.

Вироком від 18 листопада 2020 року Святошинський районний суд міста Києва визнав ОСОБА_3 невинним у пред`явленому обвинуваченні за частиною п`ятою статті 191 КК України та частиною четвертою статті 358 КК України.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 7 листопада 2022 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 20 червня 2023 року, вирок Святошинського районного суду міста Києва залишено без змін.

Відповідно до журналу проводок Підприємства Роман МЛУІІ Софія за період з 1 січня 2018 року до 22 листопада 2023 року сума коштів, перерахованих у безготівковій формі АБ Сергія Халепи становить 288 720 грн. Зазначений доказ не містить реквізитів, необхідних для класифікації його як належного та допустиого доказу, а саме: підпису відповідальної особи підприємства, яка сформувала та видала зазначений витяг з журналу проводок, посвідчила достовірність зазначених у витягу даних, а також печатки підприємства.

Разом з позовом надано копії платіжних доручень від 25 лютого 2019 року № 187, від 22 березня 2019 року № 284, від 23 квітня 2019 року № 405, від 23 квітня 2019 року № 405, від 27 травня 2019 року № 528, від 26 червня 2019 року № 676, від 25 липня 2019 року № 764, від 27 серпня 2019 року № 852, від 23 вересня 2019 року № 956, від 22 жовтня 2019 року № 1103, від 23 грудня 2019 року № 1440, від 28 січня 2020 року № 1560, від 25 лютого 2020 року № 1705, від 25 березня 2020 року № 1810, від 6 травня 2020 року № 1881, від 27 травня 2020 року № 1929, від 25 червня 2020 року № 2022, від 27 липня 2020 року № 2155, від 8 вересня 2020 року № 2333, від 2 жовтня 2020 року № 2497, від 23 жовтня 2020 року № 2595, 18 листопада 2020 року № 2732, від 24 грудня 2020 року № 3019, від 27 січня 2021 року № 3153, від 25 лютого 2021 року № 3335, від 25 березня 2021 року № 3478, від 27 квітня 2021 року № 3689, від 31 травня 2021 року № 3909, від 25 червня 2021 року № 4073, від 29 липня 2021 року № 4230, від 26 серпня 2021 року № 4357, від 7 жовтня 2021 року № 4618, від 28 жовтня 2021 року № 4757, від 25 листопада 2021 року № 4950, від 29 грудня 2021 року № 5227, від 1 лютого 2022 року № 5395, від 5 жовтня 2022 року № 6080, від 28 березня 2023 року № 6811, від 27 квітня 2023 року № 6983, від 20 червня 2023 року № 7301 про сплату Підприємством Роман МЛУІІ Софія 6 000 грн на користь АБ Сергія Халепи на підставі договору про надання правової допомоги від 22 серпня 2018 року № 08/18-2 за кожним з них.

2 січня 2024 року АБ Сергія Халепи та ОСОБА_3 уклали акт виконаних робіт до договору № 08/18-2,згідно зі змістом якого загальна вартість виконаних робіт склала 288 720 грн, які клієнтом були сплачені відповідно до умов договору № 08/18-2. Також зазначена сума вказана у прибутковому касовому ордері № 2066 від 2 жовтня 2023 року та квитанції до ордеру від 2 жовтня 2023 року. На підтвердження зазначеної суми позивач додав також виписку з рахунку АБ Сергія Халепи, до якої внесені виправлення. Крім того, остання сторінка зазначеної виписки містить підпис директора департаменту операційного сервісу банку та відтиск печатки банку, однак, зазначені реквізити відсутні на інших сторінках виписки та відсутні будь-які ознаки того, що всі сторінки виписки на час видачі були прошиті та пронумеровані.

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У постанові від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 Об`єднана палата КЦС зазначила, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Так, відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини п`ята та шоста статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15 зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Саме такий правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц.

Матеріалами справи підтверджується факт незаконного перебування позивача під слідством, що підтверджується вироком про визнання позивача невинним у інкримінованих йому злочинах. Отже, такі обставини є підставою для відшкодування моральної шкоди, розмір якої відповідно до закону неможливо зменшити.

Моментом початку періоду незаконного перебування позивача під слідством слід вважати час винесення слідчим повідомлення про підозру, тобто липень 2017 року. Закінчення періоду незаконного перебування під слідством співпадає з моментом набрання законної сили виправдувальним вироком.

Відповідно до частини першої статті 532 КПК України вирок або ухвала суду першої інстанції, ухвала слідчого судді, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_3 набрав законної сили після постановлення судом апеляційної інстанції ухвали за результатами апеляційного перегляду вироку місцевого суду, тобто з 7 листопада 2020 року.

Якщо апеляційний суд лишив виправдувальний вирок без змін з дати набрання законної сили людина реабілітована та позбавлена обмежень у правах, а кримінальне переслідування завершене. Аналогічного висновку про дату закінчення строку незаконного перебування під вартою дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 520/14448/18.

Отже, позивач незаконно перебував під слідством з липня 2017 року до листопада 2022 року, тобто всього 63 місяці.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Законом України Про державний бюджет на 2025 рік встановлено на 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у розмірі 8 000 грн.

За таких умов розмір моральної шкоди за незаконне перебування під слідством становить 504 000 грн.

Суд відхиляє посилання позивача як на підставу для збільшення розміру компенсації моральної шкоди на погіршення його стану здоров`я внаслідок незаконного перебування під слідством, завдання незаконними діями органів державної влади йому моральних страждань, внаслідок чого він змушений був неодноразово проходити медичне обстеження, лікування, витрачати кошти на придбання медичних препаратів.

Оскільки суд не володіє спеціальними знанням для встановлення причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями органів слідства та набутими позивачем захворюваннями і необхідним медикаментозним їх лікуванням, а позивач не надав до суду відповідного висновку експерта, а також не заявляв клопотання про призначення відповідної судової медичної експертизи, то позовні вимоги про стягнення майнової шкоди у вигляді витрат на придбання медикаментів, а також про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок набутих захворювань, недоведені у визначений законом спосіб.

Щодо стягнення майнової шкоди, яка полягає у сплаті коштів за надання правничої допомоги у кримінальному провадженні, суд дійшов такого висновку.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Верховний Суд зауважує, що, встановивши факт понесення витрат у зв`язку з наданням юридичної допомоги, суд стягує витрати саме за час перебування під слідством і судом.

Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею?137?ЦПК України, тому у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею?59?Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідні правові висновки викладені у постановах від 28 жовтня 2020 року у справі № 303/3973/17 (провадження № 61-12505св19), від 07 липня 2021 року у справі № 335/10173/19 (провадження № 61-5223св21), від 09 червня 2022 року у справі № 759/2952/20 (провадження № 61-16694св21).

При стягненні витрат на правову допомогу необхідно враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (статті?12 46 56?ЦПК України). Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04, § 268).

Тобто, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має враховувати складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціну позову та (або) значенням справи для сторони.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, залежно від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково.

У постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 306/1198/17 (провадження № 61-9263св19) Верховний Суд зазначив, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19 зазначено, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, а також Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21), від 26 серпня 2024 року у справі № 932/10156/21 (провадження № 61-26св24) та інших.

Указана судова практика є незмінною.

Матеріалами справи підтверджено, що щомісячний платіж за надання правничої допомоги в кримінальному провадженні становить 6 000 грн щомісячно.

Матеріалами справи підтверджено сплату вартості наданої правничої допомоги на суму 246 000 грн. Суд надав оцінку поданим позивачем випискам з банківського рахунку та журналу проводок Підприємства Роман МЛУІІ Софія і зауважує, що зазначені документи не оформлені належним чином, що не дає підстав для беззаперечного висновку про достовірність зазначеної у них інформації, оскільки виписка з руху коштів на банківському рахунку містить виправлення, відсутні підписи уповноваженої особи банку на кожній сторінці виписка, відсутні відомості про те, що зазначена виписка була прошита та пронумерована. Журнал проводок теж не містить підпису уповноваженої особи Підприємства Роман МЛУІІ Софія та відтиску печатки юридичної особи.

Враховуючи наведене, оцінивши докази в сукупності та кожний окремо, суд дійшов висновку про доведеність позивачем понесених майнових втрат внаслідок незаконних дій органів слідства згідно з платіжними дорученнями від 25 лютого 2019 року № 187, від 22 березня 2019 року № 284, від 23 квітня 2019 року № 405, від 23 квітня 2019 року № 405, від 27 травня 2019 року № 528, від 26 червня 2019 року № 676, від 25 липня 2019 року № 764, від 27 серпня 2019 року № 852, від 23 вересня 2019 року № 956, від 22 жовтня 2019 року № 1103, від 23 грудня 2019 року № 1440, від 28 січня 2020 року № 1560, від 25 лютого 2020 року № 1705, від 25 березня 2020 року № 1810, від 6 травня 2020 року № 1881, від 27 травня 2020 року № 1929, від 25 червня 2020 року № 2022, від 27 липня 2020 року № 2155, від 8 вересня 2020 року № 2333, від 2 жовтня 2020 року № 2497, від 23 жовтня 2020 року № 2595, 18 листопада 2020 року № 2732, від 24 грудня 2020 року № 3019, від 27 сінчя 2021 року № 3153, від 25 лютого 2021 року № 3335, від 25 березня 2021 року № 3478, від 27 квітня 2021 року № 3689, від 31 травня 2021 року № 3909, від 25 червня 2021 року № 4073, від 29 липня 2021 року № 4230, від 26 серпня 2021 року № 4357, від 7 жовтня 2021 року № 4618, від 28 жовтня 2021 року № 4757, від 25 листопада 2021 року № 4950, від 29 грудня 2021 року № 5227, від 1 лютого 2022 року № 5395, від 5 жовтня 2022 року № 6080, від 28 березня 2023 року № 6811, від 27 квітня 2023 року № 6983, від 20 червня 2023 року № 7301 про сплату Підприємством Роман МЛУІІ Софія 6 000 грн на користь АБ Сергія Халепи на підставі договору про надання правової допомоги від 22 серпня 2018 року № 08/18-2 за кожним з них на суму 246 000 грн.

Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у м. Києві про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду задовольнити частково.

Стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_3 моральну шкоду, завдану рішеннями, діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, у розмірі 504 000 (п`ятсот чотири тисячі) грн 00 коп.

Стягнути з держави Україна на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду у розмірі 246 000 (двісті сорок шість тисяч) грн 00 коп.

Відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Києво-Святошинський районний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 26 червня 2025 року.

Суддя: І. О. Фінагеєва