Ухвала

Іменем України

16 червня 2025 року

м. Київ

справа № 161/23597/24

провадження № 61-6803ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу Державної міграційної служби України у Волинській області, яка підписана представником Кропивою Тетяною Олександрівною, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2025 року у складі судді: Антіпової Т. А., та постанову Волинського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Карпук А. К., Здрилюк О. І., Шевчук Л. Я., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Державна міграційна служба України у Волинській області, про встановлення факту постійного проживання на території України,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_1 народився у м. Костянтинівка Донецької області УРСР 10 грудня 1990 року та проживав на території УРСР, а в подальшому - на території України, з 10 грудня 1990 року по 24 квітня 1993 року. 24 квітня 1993 року його мати - ОСОБА_2 звільнилась з роботи у радгоспі у Донецькій області та виїхала з ним, ОСОБА_1 , на територію російської федерації, де він і проживав фактично до 2017 року. Зазначає також про те, що паспорт громадянина України він не отримував, проте, відповідно до приписів пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» або пункту 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство» є громадянином України.

20 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Луцького відділу № 1 УДМС у Волинській області із заявою про встановлення належності до громадянства України, в обґрунтування якої посилався на те, що він проживав у визначений законом період на території УРСР, а в подальшому - України, у зв`язку з чим просив встановити його належність до громадянства України, до даної заяви було долучено копію свідоцтва про народження.

Листом від 17 грудня 2024 року Луцький відділ № 1 УДМС у Волинській області повідомив заявника про те, що згідно пункту 10 Порядку провадження за заявами і повідомленнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 для встановлення відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом із батьками (одним із них) або іншим її законним представником, окрім заяв та копії свідоцтва про народження подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці в Україні станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

Отже, заявник таким чином мав намір підтвердити факт свого проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, який необхідний йому для встановлення належності до громадянства України.

ОСОБА_1 посилався на те, що іншим способом, ніж звернення до суду, він не може підтвердити зазначені юридичні факти, оскільки в нього наявне лише свідоцтво про народження, відповідно до якого він народився на території УРСР ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке видане 17 січня 1991 року. Окремо зазначив, щодо факту перебування його у громадянстві російської федерації, то 18 листопада 2021 року ним через генеральне консульство російської федерації у Львові було подано заяву про вихід з громадянства російської федерації. Окрім цього, відповідно до позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленій у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22, сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

ОСОБА_1 просив встановити юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2025 року:

заяву ОСОБА_1 про встановлення факту постійного проживання на території України задоволено;

встановлено юридичний факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року та проживання в неповнолітньому віці в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

зі змісту заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, відомо, що заявник з метою встановлення належності до громадянства України, звернувся до суду та просив встановити факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) та на момент набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року);

з огляду на те, що інший спосіб, ніж звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання особи на території України для встановлення належності до громадянства України, не передбачено, заявник правильно звернувся до суду для встановлення такого факту;

на підтвердження своїх вимог заявник надав до суду, зокрема, свідоцтво про народження, копію трудової книжки матері, копію паспорта батька заявника, з якої вбачається, що останній є громадянином України, копію довідку про набуття громадянства російської федерації матір`ю заявника - ОСОБА_2 , відповідно до якої її попереднє громадянство зазначено «Україна»;

окрім цього, поясненнями свідків, наданих в судовому засіданні під присягою, також беззаперечно підтверджено факт проживання малолітнього ОСОБА_1 на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року;

зазначеними доказами підтверджується факт, що станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року ОСОБА_1 проживав на території України разом із своїми батьками;

стосовно позиції представника УДМС України у Волинській області про те, що ОСОБА_1 є громадянином російської федерації і не відмовився від громадянства (не виконав взяті зобов`язання), а тому не може претендувати на набуття громадянства України суд першої інстанції вказав, що указані доводи не можуть бути підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року. Лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22);

окрім цього, при задоволенні заяви судом першої інстанції ураховано пояснення ОСОБА_1 про те, що він дійсно має паспорт громадянина російської федерації, разом з тим жодного відношення до країни агресора немає; народився на території України; проживає в фактичних шлюбних відносинах з громадянкою України, має сина, 2018 року народження, з березня 2022 року по теперішній час на добровільних, волонтерських засадах допомагає здійснювати ремонті роботи транспортних засобів для військовослужбовців ІНФОРМАЦІЯ_4 , в/ч НОМЕР_2 , ідентифікує себе як українець та бажає набути громадянство України. Також судом враховано, що ОСОБА_1 було подано заяву про припинення громадянства рф, проте, з незалежних від нього обставин (початок повномасштабного вторгнення рф), а також терміни розгляду його заяви (6 місяців), не довів дану процедуру до логічного завершення. Так, він фактично виконав свої зобов`язання щодо виходу з громадянства іншої країни, проте, у нього, як і у інших громадян, які не встигли до початку повномасштабного вторгнення вийти з громадянства рф, ситуація складається так, що вийти з попереднього громадянства вони не можуть. Представницькі органи цих держав в Україні не працюють, поїздка до цих держав неможлива та небезпечна, подача заяви про вихід через треті країни недоступна через юридичні та економічні перешкоди, а консульства цих країн на будь-які заяви громадян відповідей не надають, тому встановлення факту постійного проживання на території України станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року та станом на набрання чинності ЗУ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року), є фактично єдиним способом реалізації права ОСОБА_1 для встановлення належності до громадянства України.

Постановою Волинського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року:

апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Волинській області залишено без задоволення;

рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

з огляду на те, що інший спосіб, ніж звернення до суду із заявою про встановлення юридичного факту проживання особи на території України для набуття громадянства України, не передбачено, заявник правильно звернувся до суду для встановлення такого факту. На підтвердження своїх вимог заявник надав до суду достатньо доказів його постійного проживання на території України;

у разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Зазначене також узгоджується із висновками Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеним у постанові від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22, постанови Верховного Суду від 02 травня 2024 року у справі № 137/1269/22;

суд першої інстанції належним чином оцінив указані докази, врахував вимоги нормативних актів та зробив обґрунтований висновок, що заявник довів факт постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року;

доводи апеляційної скарги про те, що заявником не подано належних доказів того, що він постійно проживав на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, не заслуговують на увагу та спростовуються доказами, які містяться в матеріалах справи та суд першої інстанції надав їм належну правову оцінку;

вказівка заінтересованої особи на те, що за обліками Управління ДМС у Волинській області та ГУ ДМС у Донецькій області відсутня інформація щодо реєстрації місця проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року, апеляційний суд відхилив, оскільки наявність такого документу виключає необхідність звернення до суду із заявою про встановлення факту проживання (у відповідності до Порядку 215 на підтвердження факту проживання на територіях України заявник може подати довідку про реєстрацію місця проживання, а у разі відсутності такої довідки передбачено подання судового рішення).

Управління Державної міграційної служби України у Волинській області 27 травня 2025 року через підсистему Електронний суд подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції.

Підставою касаційного оскарження судових рішень особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 08 серпня 2018 року у справі №61-14856св18; у справі № 161/9609/22; від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

трудова книжка матері заявника не може бути безспірним доказом проживання заявника з матір`ю на території України станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року, оскільки, по-перше, трудова книжка - це документ, який підтверджує факт працевлаштування матері заявника, але не підтверджує факту реєстрації та проживання. По-друге, зазначений вище запис зроблено 02 лютого 1993 року, яка не входить в часові проміжки періодів 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року;

судом, при прийнятті рішення враховано пояснення свідків, до яких потрібно ставитись критично, оскільки, обоє свідків є близькими родичами заявника (батько та баба) та надали ідентичні пояснення щодо обставин 1991 року, тобто, які мали місце більше 30 років тому. Відомості, надані свідками, не узгоджуються з відомостями ДМС України, адже жодного документального підтвердження слів свідків не було долучено до матеріалів справи;

датою набуття ОСОБА_1 громадянства України є дата 19 грудня 2019 року, тому він повинен був протягом двох років з моменту набуття громадянства України виконати зобов`язання щодо припинення громадянства російської федерації. Враховуючи вищевикладене, громадянину ОСОБА_1 необхідно було надати документ про припинення громадянства російської федерації до УДМС у Волинській області або її територіальних підрозділів до 19 грудня 2021 року. Пасивна поведінка заявника свідчить про те, що останній не мав наміру відмовлятися від громадянства російської федерації, оскільки до моменту припинення роботи консульств на території України (23 лютого 2022 року) до закінчення дворічного строку зобов`язання, тобто до 19 грудня 2021 року у заявника був час та можливість вийти з громадянства російської федерації до початку повномасштабного вторгнення та прийняття Закону України «Про правовий режим воєнного стану» та Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Законом № 2102-IX від 24 лютого 2022 року;

аналізуючи досліджені у справі докази, долучені заявником до заяви, у своїй сукупності не містять інформації про постійне місце проживання останнього на території України у вказаний вище період, а лише підтверджують факт ряду подій у житті заявника. Відомості надані свідками не узгоджуються з відомостями ДМС України, адже жодного документального підтвердження слів свідків не було долучено до матеріалів справи;

сукупність доказової бази складається з наданих до суду доказів як від заявника, так і від заінтересованої особи. У цьому ракурсі варто зауважити деякі позиції, висловлені Верховним Судом у постанові від 08 серпня 2018 року по справі №61-14856св18. У даній справі Верховний Суд дійшов висновку та підтвердив, що в судовому процесі до уваги беруться не окремі документи надані заявником чи заінтересованою особою, а доказова база має оцінюватися в сукупності;

факт безперервного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року є недоведеним та безпідставним. Варто зазначити, що Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду розглядаючи аналогічну справу (№ 161/9609/22) зазначив, що встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України особи, яка має іноземне громадянство, не є підставою автоматичного виникнення права на громадянство України;

оскільки метою встановлення факту постійного проживання на території України є встановлення належності заявника до громадянства України, однак доказів його постійного проживання у вказаний період матеріали справи не містять, що свідчить про недоведеність ним належності його до громадянства України, а також враховуючи те, що заявник є громадянином іншої держави, то відсутні підстави для задоволення його заяви та встановлення вказаного факту. Встановлення факту постійного проживання заявника на території України не матиме правових наслідків, оскільки в Україні існує єдине громадянство.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 на території УРСР у м. Костянтинівка Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 . В графі «батько» зазначений ОСОБА_4 , національність «українець», в графі «мати» ОСОБА_2 , національність «росіянка».

Відповідно до відомостей з копії трудової книжки серії НОМЕР_4 , виданої на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вбачається, що вона 02 лютого 1993 року була прийнята на роботу в тепличний комбінат тепличницею, відповідно до Наказу № 13-К від 01 лютого 1993 року; відповідно до наказу № 51-К від 24 квітня 1993 року ОСОБА_2 була звільнена з роботи за власним бажанням за статтею 38 КЗпП.

Згідно копії довідки управління внутрішніх справ алтайського краю від 17 січня 2000 року набуття громадянства російської федерації, в графі «останнє громадянство» ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначено «Україна».

Суди встановили, що матеріалами справи також підтверджується, що в жовтні 2019 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , звернувся до УДМС України у Волинській області, та, на підставі рішення УДМС України у Волинській області від 19 грудня 2019 року він набув громадянство України за територіальним походженням на підставі частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» та був документований довідкою про реєстрацію особи громадянином України та тимчасовим посвідченням громадянина України.

31 січня 2020 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одержав ідентифікаційний номер фізичної особи - платника податків.

Окрім цього, ОСОБА_1 було підписано зобов`язання припинити іноземне громадянство.

На виконання даного зобов`язання, заявник 18 листопада 2021 року звернувся до генерального консульства російської федерації у Львові із заявою про вихід із громадянства російської федерації. У довідці зазначено, що строк розгляду заяв становить шість місяців.

Оскільки, заявник у встановлений термін не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув паспорт іноземної держави до уповноважених органів цієї держави, то рішенням УДМС у Волинській області від 01 лютого 2022 року було скасовано рішення про набуття громадянства України.

Суди встановили, що 20 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до УДМС України у Волинській області із заявою про встановлення факту належності до громадянства України на підставі пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Листом від 17 грудня 2024 року № 0710-1505/0710.2-24, заявнику повідомлено про те, що для встановлення, відповідно до пунктів 1 та 2 частини першої статті 3 Закону належності до громадянства України особа, яка станом на 24 серпня 1991 року або на 13 листопада 1991 року не досягла повноліття та проживала в Україні разом з батьками (одним із них) або іншим її законним представником, окрім заяв та копій свідоцтва про народження подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи в неповнолітньому віці на території України станом на 24 серпня 1991 року або факту її проживання в неповнолітньому віці на території України станом на 13 листопада 1991 року. Окрім цього зазначено про те, що за наявними обліками територіальних органів Державної міграційної служби України (крім ГУДМС України в АР Крим, УДМС України в м. Севастополь, та окремих територіальних підрозділів ГУДМС України в Донецькій області та УДМС України в Луганській області, які тимчасово не здійснюють свої повноваження і територіальних підрозділів ДМС, які знаходяться на територіях, де ведуться активні бойові дії), інформація про підтвердження факту проживання ОСОБА_1 разом з батьками на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року та, зокрема, за даним ВОМІРМП УПГПРЕ ГУДМС України в Донецькій області - відсутня. Повідомлено про те, що згідно з наданою УДМС у Волинській області інформації, ОСОБА_1 значиться як громадянин рф, якому рішенням УДМС у Волинській області від 01 лютого 2022 року, відповідно до статті 21 Закону України «Про громадянство України» скасовано рішення про набуття громадянства України за територіальним походженням, відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» у зв`язку із невиконанням поданого ним зобов`язання про припинення іноземного громадянства).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

Cуд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Законодавець визначив на рівні процесуального закону особливості, пов`язані із розглядом справ окремого провадження. Такі особливості проявляються в тому, що під час розгляду справ не застосовуються положення щодо змагальності (стаття 12 ЦПК України) та меж судового розгляду (статті 13 ЦПК України). Законодавець в справах окремого провадження наділив суд можливістю за власною ініціативою витребувати необхідні докази. Тільки в окремих випадках законодавець встановив необхідність подання разом із заявою доказів, що підтверджують викладені в заяві обставини (наприклад, у частині другій статті 318 ЦПК України) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2023 року в справі № 569/4466/23 (провадження № 61 6986св23), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22)).

На день розгляду справи в судах підстави та порядок набуття громадянства України регулювалися нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ (далі - Закон № 2235-ІІІ).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону № 2235-ІІІ громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 503/246/19 (провадження № 61-11660свп20) зазначено, що:

«перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Факт постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року не має правового значення для видачі паспорту громадянина України, замість втраченого або викраденого, тому за обставин даної справи не може бути встановлений в судовому порядку».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 161/9609/22 (провадження № 61-12995сво22) зазначено, що:

«якщо метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 статті 3 Закону України «Про громадянство України», предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

У разі коли метою особи, яка звертається до суду для встановлення юридичного факту, є оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, предметом судового розгляду може бути заява такої особи про встановлення факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Встановлення юридичного факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року не має юридичного значення у такому випадку.

Сама собою наявність у особи громадянства іншої держави не є підставою для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту проживання такої особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року.

Лише неподання до суду доказів зобов`язання припинити іноземне громадянство (підданство) особою, яка звертається із заявою про встановлення юридичного факту її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, не є підставою для відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, оскільки таке зобов`язання подається особою при зверненні до уповноваженого органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням (стаття 8 Закону). Суд на підставі поданих доказів лише з`ясовує можливість досягнення тієї мети, яку перед собою ставить заявник, у разі подання заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Питання про те, чи має юридичне значення той чи інший факт, із заявою про встановлення якого особа звернулася до суду, вирішується залежно від мети його встановлення».

У постанові Верховного Суду в складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року у справі № 503/246/19 (провадження № 61-11660свп20) зазначено, що:

«перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частинах першій та другій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, при цьому має бути з`ясована мета його встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Факт постійного проживання особи станом на 24 серпня 1991 року не має правового значення для видачі паспорту громадянина України, замість втраченого або викраденого, тому за обставин даної справи не може бути встановлений в судовому порядку».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили: ОСОБА_1 довів факт постійного, безперервного проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про наявність підстав для задоволення заяви.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 08 серпня 2018 року у справі № 61-14856св18; від 07 серпня 2023 року у справі № 756/16751/21 касаційний суд відхиляє, оскільки ці висновки зроблені за інших фактичних обставин. Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постанові Верховного Суду у справі № 161/9609/22 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної міграційної служби України у Волинській області, яка підписана представником Кропивою Тетяною Олександрівною, на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 лютого 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 28 квітня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Державна міграційна служба України у Волинській області, про встановлення факту постійного проживання на території України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков