печерський районний суд міста києва
пр. № 2-3976/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,

представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

УСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму, еквівалентну 40230,15 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення, з яких: заборгованість за договором позики у сумі, еквівалентній 27100,00 доларів США; проценти за користування коштами у сумі, еквівалентній 13 130, 15 доларів США, а також судові витрати на відшкодування витрат на оплату судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що на підставі укладеного договору позики від 10 січня 2022 року ОСОБА_2 передав у власність, а ОСОБА_3 прийняв у власність грошові кошти у розмірі 2 199 816, 00 грн, що є еквівалентом суми 80 000, 00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день укладення цього договору - 1 USD (долар США) = 27, 4977 UAH (Українська гривня), а позичальник зобов`язався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів не пізніше ніж до 16 липня 2022 року. За пунктом 2 договору позики позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі 10 % річних. Частково відповідач своє зобов`язання за договором виконав, а саме на суму у розмірі 52 900, 00 доларів США. Прострочена заборгованість на суму у розмірі 27 100, 00 доларів США, яку позивач просить стягнути з відповідача, і 10 % річних за період 11 січня 2022 року по 15 жовтня 2024 року, що дорівнює сумі у розмірі 13 130, 15 доларів США.

Відповідач позов визнав у частині вимог про стягнення суми у розмірі 27 100, 00 доларів США. Вказував, що повністю виконати взяте на себе фінансове зобов`язання не зміг через збройне вторгнення рф, постійні ракетні атаки та інші супутні небезпеки. У частині вимог про стягнення 10 % річних за період 11 січня 2022 року по 15 жовтня 2024 року у розмірі 13 130, 15 доларів США - заперечував, оскільки договором передбачено право позивача на одержання процентів від суми позики, тому нарахування процентів може і не застосовуватися, адже немає кореспондуючого обов`язку відповідача. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, погоджений сторонами розмір процентів може бути стягнутий виключно за період у межах строку позики, але у жодному випадку не за межами позичкових відносин.

У відповіді на відзив представник позивача вказав, що лист ТПП від 28 лютого 2022 року №2024/02.0-7.1 не є доказом настання форс-мажорних обставин для всіх без виключення суб`єктів господарювання України з початком військової агресіє російської федерації. Кожен суб`єкт господарювання, який у силу певних обставин не може виконати свої зобов`язання за окремо визначеним договором, має доводити наявність в нього форс-мажорних обставин. Враховуючи те, що предметом спору є стягнення заборгованості та процентів за користування коштами, і не стосується відповідальності за їх невиконання, посилання відповідача на форс-мажорні обставини є недоречним і таким, що не має відношення до предмету спору. Посилання відповідача на п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 є некоректним, тому що Велика Палата Верховного Суду розглядала порядок застосування ст. 1048 ЦК України через призму ст. ст. 1050, 1054 ЦК України, які регулюють сплату процентів за кредитним договором, а не за договором позики, який на відміну від кредитного договору є реальним і не може бути застосованим до кредитних установ.

Представник відповідача у запереченнях на відповідь на відзив вказав, що кредитний договір є різновидом договору позики. На це, зокрема, вказує норма ч. 2 ст. 1054 ЦК України, яка поширює на відносини за кредитним договором положення § 1 гл. 71 ЦК України, що регулює позику, зі специфічними ознаками, притаманними суто інституту кредитування, встановленими § 2 зазначеної глави ЦК України, а також іншими нормативними актами. Слід наголосити на тому факті, що під час аналізу статей ЦК України та висловлення правових позицій Верховний Суд не розділяє поняття позики та кредитування, однак позивач наполягає на тому факті, що це різні правові категорії. Можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення (п. 6.23. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16). Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу (п. 6.24. постанови). У п. 6.28. постанови вказано, що поведінка боржника не може бути одночасно правомірною і неправомірною, а тому, відповідно, й не може одночасно застосовуватись частина перша ст. 1048 ЦК України та частина друга ст. 625 ЦК України. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Окрім цього, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не може слугувати підставою для нарахування кредитором відсотків передбачених договором після настання прострочення умова договору про право банка нараховувати проценти за користування кредитом по день повного погашення заборгованості (пункти 6.32. - 6.36. постанови).

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

21 жовтня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 22 жовтня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

22 жовтня 2024 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи.

23 жовтня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду у порядку загального позовного провадження /а. с. 18-19/.

27 грудня 2024 року представник відповідача через Електронний суд подала відзив на позов /а. с. 34-44/.

05 січня 2025 року представник позивача подав за допомогою Електронного суду відповідь на відзив /а. с. 45-52/.

08 січня 2025 року представник відповідача подав через Електронний суд заперечення на відповідь на відзив /а. с. 53-57/.

17 квітня 2025 року ухвалою суду у справі закрито підготовче провадження і призначено до розгляду по суті /а. с. 63/.

Представник позивача позов підтримав і просив задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у заявах по суті.

Представник відповідача підтвердила позицію свого довірителя про визнання позову у частині боргу у розмірі 27 100, 00 доларів США, просила у решті вимог відмовити, посилаючись на доводи, викладені у відзиві і запереченнях на відповідь позивача.

Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача і заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

10 січня 2022 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Житняк С. В., зареєстровано в реєстрі за № 20.

Згідно з п. 1 договору позики позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти в сумі 2 199 816, 00 грн, що є еквівалентом суми 80 000, 00 доларів США укладання цього договору (1 долар США = 27,4977 UAH) позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів не пізніше ніж до 16 липня 2022 року. При цьому вказана сума у гривнях повинна коригуватись відповідно до зміни курсу долара США у відповідності до офіційного курсу Національного банку України на день повернення позики.

Позичальник ОСОБА_3 виконав своє зобов`язання за договором позики щодо повернення коштів частково, а саме: 01 жовтня 2022 року - у сумі, еквівалентній 20 000, 00 доларів США на день платежу; 28 лютого 2023 року - у сумі, еквівалентній 1 100, 00 доларів США на день платежу; 08 квітня 2023 року - у сумі, еквівалентній 30 000, 00 доларів США на день платежу; 19 січня 2024 року - у сумі, еквівалентній 1 800, 00 доларів США на день платежу, що становить загальну суму у розмірі 52 900, 00 доларів США.

Таким чином, прострочена заборгованість відповідача складає суму, еквівалентну 27 100, 00 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення.

Згідно з п. 2 договору позики позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики в розмірі 10 % річних.

Відповідно до п. 5 договору позики проценти нараховуються, починаючи з наступного дня після надання позикодавцем позики і до дня, що передує дню фактичного повернення позики.

IV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роди та такої ж якості.

Згідно з частино першою ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників, як передбачено частиною першою статті 82 ЦПК України.

Відповідач визнає позов у частині вимог про стягнення суми боргу у розмірі 27 100, 00 доларів США, тому у цій частині обставини не потребують доказування.

Відповідно до частини першої ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною третьою ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Строк виконання відповідачем грошових зобов`язань з повернення грошових коштів відповідно до п. 1. договору позики від 10 січня 2022 року є таким, що настав 16 липня 2022 року.

Позивач посилався на положення статті 1048 Цивільного кодексу України і пункт 2 договору позики від 10 січня 2022 року, вказуючи як на зобов`язання відповідача виплатити проценти від суми позики у розмірі 10 % річних.

Відповідно суд погоджується з доводами сторони відповідача, що у відносинах, які склались між сторонами, проценти, передбачені пунктом 2 договору позики від 10 січня 2022 року, є саме процентами за правомірну поведінку позичальника за користування самою позикою (стаття 1048 ЦК України) і аж ніяк не мірою відповідальності за період після закінчення строку позики (стаття 625 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Період часу, за котрий позивач нарахував проценти у розмірі 10 % від суми позики (13 130, 15 доларів США) за пунктом 2 договору від 10 січня 2022 року: з 11 січня 2022 року по 15 жовтня 2024 року.

Великою Палатою Верховного Суду було сформульовано висновок, що погоджений сторонами розмір процентів може бути стягнутий виключно за період у межах строку позики, але в жодному випадку не за межами позичкових відносин.

Так, як зазначено у пункті 91 постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Велика Палата Верховного Суду вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.

Відповідно, за період після закінчення строку дії договору (після 16 липня 2022 року) проценти нараховуватися не можуть.

Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (ст. 617 ЦК України).

Посилання сторони відповідача на форс-мажорні обставини, не підтверджені доказами, так як однієї лише згадки на їх існування у зв`язку із збройним вторгненням рф, постійними ракетними атаками та іншими супроводжуючими факторами небезпеки, недостатньо.

Причинно-наслідковий зв`язок між неможливістю виконати належним чином взяті на себе зобов`язання у межах договору, згідно з умовами договору позики від 10 січня 2022 року, та тими доводами, що грошові кошти ним були взяті у позику для зйомки фільму, яка не відбулася після початку війни, і декорації були частково знищені, не підтверджені належними доказами стороною відповідача.

Таким чином нарахування 10 % за сумою позики у розмірі 80 000, 00 доларів США відповідно до договору від 10 січня 2022 року за період з 11 січня 2022 року по 16 липня 2022 року, що становить суму 4 098, 63 доларів США, відповідають положенням закону.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України.

Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню частково.

V. Розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, понесені судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так як позов суд задовольняє частково, судовий збір підлягає стягненню у розмірі 11 741, 07 грн (77, 55 %).

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 280-282, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ) борг за договором позики від 10 січня 2022 року у розмірі 27 100, 00 доларів США, проценти за договором - 4 098, 63 долари США, а також судовий збір у розмірі 11 741, 07 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова