У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.06.2025 Справа №607/7569/14-ц Провадження №4-с/607/21/2025

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі: головуючого судді Дзюбича В.Л., за участю секретаря судового засідання Кочмар С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Тернополі скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державних виконавців Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Скаржник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою, в якій просить визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління Тернопільської області Легус Т. М. №49823374 від 18.01.2016 року про накладення арешту на майно Боржника; визнати незаконною бездіяльність Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття арешту з майна Боржника в межах виконавчого провадження №49823374 та зобов`язати останніх вчинити дії щодо зняття (скасування) зазначеного арешту майна.

В обґрунтування скарги вказав, що 09.09.2007 між ТОВ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №67/2007-Ф та договір іпотеки. 03.12.2019 між ТОВ «КБ «Надра» та ТОВ «Галицька фінансова компанія» було укладено договір про відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Галицька фінансова компанія» перейшло право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки №67/2007-Ф від 09.09.2007. 30.01.2020 між ТОВ «Галицька фінансова компанія» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення прав вимоги за вказаними договорами, відповідно до якого ОСОБА_2 перейшло право вимоги за кредитними договорами та договором іпотеки №67/2007-Ф від 09.09.2007. У липні 2024 року скаржнику стало відомо, що 18.01.2016 державним виконавцем Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління Тернопільської області прийнято постанову №49823374 про арешт всього майна боржника ОСОБА_1 . Заборгованість за кредитним договором №67/2007-Ф від 09.09.2007 ним погашена у повному обсязі, виконавче провадження завершене, у зв`язку із чим відсутні підстави продовження чинності арешту майна боржника. З огляду на викладене просить вимоги скарги задовольнити.

У судове засідання скаржник ОСОБА_1 не з`явився, подавши суду заяву про розгляд справи у його відсутності, вимоги скарги підтримує та просить суд їх задовольнити.

Представник Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надано письмові пояснення по скарзі, відповідно до яких перевіркою бази даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень за критеріями «Пошук ВД/ВП», «Пошук ВД/ВП (Спецрозділ)», «Пошук ВД/ВП (Архів)» встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебувало виконавче провадження № 49823374 з примусового виконання виконавчого листа №607/7569/14 виданого Тернопільським міськрайонним судом від 22.01.2015 про в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 67/2007-Ф від 09.02.2007 в розмірі 1143744,00 грн., звернути стягнення на користь ПАТ "Надра банк" на предмет іпотеки, а саме: двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 78,1 кв.м., житловою площею 41,4 кв.м, яка належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 24.11.2006 та зареєстрованого ТзОВ "Міське бюро технічної інвентаризації" 24.11.2006 за № 1330, з реалізацією предмета іпотеки з прилюдних торгів за ціною, що буде визначена відповідно до положення ЗУ "Про виконавче провадження". Стягнути судовий збір в сумі 3654,00 грн.

Керуючись вимогами п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови), 31.05.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника).

Постанова про повернення виконавчого документа стягувачу від 31.05.2016 сторонами виконавчого провадження не оскаржувалася.

Одночасно інформує, що Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції не має можливості надати копії матеріалів виконавчого провадження в межах якого винесена постанова №49823374 про арешт майна боржника, оскільки у відповідності до Наказу від 25.12.2008 №2274/5 Про затвердження Порядку роботи з документам в органах державної виконавчої служби строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки і підлягають знищенню відповідно після закінчення строків їх зберігання, тому в задоволенні скарги просить відмовити в повному обсязі.

Стягувач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, подавши суду заяву про розгляд скарги у її відсутності, щодо задоволення скарги не заперечила.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися.

Вирішуючи скаргу суд виходить з наступного.

Суд розглядає справи керуючись принципом диспозитивності не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

В порядку розділу VII ЦПК України "Судовий контроль за виконанням судових рішень", ст. 447 ЦПК України, передбачене право сторін виконавчого провадження на звернення до суду із скаргою в разі, якщо вони вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Пленум Верховного Суду України в абз. 2 п.7 Постанови №14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" від 26.12.2003 року, роз`яснює, що у разі визнання неправомірними рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби суд зобов`язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Судом встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду у цивільній справі №607/7569/14 від 01.10.2014, яке набрало законної сили, у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №67/2007-Ф від 09.02.2007 в розмірі 88284, 45 доларів США, що в еквіваленті 1143744 грн. звернути стягнення на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Надра» на предмет іпотеки, а саме: двохкімнату квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 78,1 кв.м., житловою 41,4 кв.м., яка належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 24.11.2006 та зареєстрованого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» 24.11.2006 за №1330, з реалізацією предмету іпотеки з прилюдних торгів за ціною, що буде визначена відповідно до положення Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно договору про відступлення права вимоги №20/20 від 30.01.2020, укладеного між ТзОВ «Галицька фінансова компанія», яка є правонаступником ПАТ Банк «Надра» на підставі договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки/застави від 03.12.2019 року та ОСОБА_2 , в порядку та на умовах, визначених цим Договором, ТзОВ «Галицька фінансова компанія» після повної оплати ОСОБА_2 суми визначеної в пункті 4.1 цього договору, передає (відступає) на користь ОСОБА_2 , а ОСОБА_2 набуває право вимоги до Боржника (позичальника ОСОБА_1 ) за кредитним договором №67/2007-Ф від 09.02.2007, за відступлення якого зобов`язується сплатити ТзОВ «Галицька фінансова компанія» суму визначену в п.4.1 цього договору, на умовах і у строки визначені цим договором.

Із матеріалів скарги встановлено, що проведеною перевіркою відділом примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебувало виконавче провадження №49823374 з примусового виконання виконавчого листа №607/7569/14, виданого Тернопільським міськрайонним судом від 22.01.2015 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №67/2007-Ф від 09.02.2007 в розмірі 1143744 грн. звернути стягнення на користь ПАТ «КБ «Надра» на предмет іпотеки, а саме двох кімнату квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 78,1 кв.м., житловою 41,4 кв.м., яка належить ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 24.11.2006 та зареєстрованого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» 24.11.2006 за №1330, з реалізацією предмету іпотеки з прилюдних торгів за ціною, що буде визначена відповідно до положення Закону України «Про виконавче провадження». Керуючись вимогами п.9 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на момент винесення постанови), 31.05.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника).

Як вбачається зі змісту скарги, під час розгляду справи №607/17429/24 представником Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Гулька В.І. подано відзив на позов у якому серед іншого останній зазначив, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області перебувало виконавче провадження №49823374 з примусового виконання виконавчого листа №607/7569/14, виданого Тернопільським міськрайонним судом 22.01.2015 за яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №67/2007-Ф від 09.02.2007 року в розмірі 1143744 грн. звернуто стягнення на користь ПАТ «Надра Банк» на предмет іпотеки, а саме двохкімнатну квартиру, загальною площею 78,1 кв.м., житловою площею 41,4 кв.м., яка належить Боржнику на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 24.11.2006 року та зареєстрованого ТзОВ «Міське бюро технічної інвентаризації» 24.11.2006 року за №1330 з реалізацією предмету іпотеки з прилюдних торгів за ціною, що буде визначена відповідно до положення Закону України «Про виконавче провадження». 31.05.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника).

Розглянувши справу, суд доходить висновку, що скарга підлягає до задоволення частково, зважаючи на таке.

Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Закону Закон України «Про виконавче провадження» в редакції від 21 квітня 1999 року №606-ХІV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють Державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Згідно з положеннями статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виходячи зі змісту ч. 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно ч.2 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Водночас, відповідно до ч. 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 21.04.1999, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника, згідно ч. 2 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України Про виконавче провадження підлягає примусовому виконанню.

Водночас, у випадку повернення виконавчого документа стягувачу, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні.

Законом України Про виконавче провадження не врегульовано правовідносини щодо припинення заходів примусового виконання виконавчого документа після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження».

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

- закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону;

- повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону;

- повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 в редакції чинній на момент прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо).

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Із змісту ст. 316 ЦК України вбачається, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а ст. 317 цього ж Кодексу передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном.

Згідно ч 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 27.03.2020 р. у справі №817/928/17 дійшов висновку, що незняття відповідачем арешту з майна боржника у виконавчому провадженні при поверненні виконавчого документа стягувачу є протиправною бездіяльністю працівників органу Державної виконавчої служби, і порушене право підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти арешт з нерухомого майна позивача.

Верховний Суд у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі справа № 2/0301/806/11 від 13.07.2022 зауважив, «що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За таких обставин та враховуючи відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, висновок суду апеляційної інстанції про визнання бездіяльності виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника, що є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, є законним та обґрунтованим.

Викладені у цій постанові мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19).

За наведеного, зважаючи на відсутність виконавчого провадження щодо ОСОБА_1 , в межах якого 18.01.2016 накладався арешт, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог скарги ОСОБА_1 та відповідно до вимог ст. 451 ЦПК України зобов`язання вжиття дій уповноваженою посадовою особою Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції для скасування постанови та зняття арешту майна боржника ОСОБА_1 в межах виконавчого провадження № 49823374, оскільки після припинення існування обставин, які були підставою для накладення арешту, подальше обтяження майна особи відповідно до такого арешту, є невиправданим втручанням у її право на мирне володіння своїм майном.

Однак, в частині щодо заявленої вимоги скарги про визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління Тернопільської області Легус Т.М. №49823374 від 18.01.2016 про накладення арешту на майно боржника, суд приходить до переконання, що така задоволенню не підлягає, оскільки вказана постанова була винесена державним виконавцем для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Визнати незаконною бездіяльність Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття арешту з майна Боржника в межах виконавчого провадження №49823374 та зобов`язати останніх вчинити дії щодо зняття (скасування) зазначеного арешту майна.

В задоволенні решти вимог скарги, відмовити.

Копію ухвали суду направити учасникам справи.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі у 15-денний строк з дня проголошення, апеляційної скарги.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Головуючий суддя В. Л. Дзюбич