Справа № 128/4624/15-ц
Провадження № 22-ц/801/1236/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Васильєва Т. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 рокуСправа № 128/4624/15-цм. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Кахно О. А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Якушинецької об`єднаної територіальної громади в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, скасування державної реєстрації земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , до якої приєдналася Якушинецька об`єднана територіальна громада в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, на рішення Вінницького районного суду Вінницької області у складі судді Васильєвої Т. Ю. від 11 квітня 2025 року,

встановив:

10 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 , за яким просив визнати незаконним та скасувати рішення Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 13-ї сесії 6-го скликання від 13 грудня 2011 року в частині виділення земельної ділянки, площею 0,1208 га ОСОБА_2 .

Покликався на те, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 04 липня 2001 року, зареєстрованим в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 552, у власності ОСОБА_3 перебувала земельна ділянка площею 0,1214 га в с. Зарванці Вінницького району Вінницької області. На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого 06 березня 2003 року приватним нотаріусом Вінницького районного нотаріального округу Дробахою О. Д., реєстраційний № 219, він придбав у ОСОБА_3 цю земельну ділянку, після чого отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 016637 від 21 листопада 2003 року. Земельній ділянці був присвоєний кадастровий номер :04:003:0054.

03 листопада 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Державного кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру у Вінницькому районі Вінницької області з заявою про проведення державної реєстрації прав на земельну ділянку. Того ж дня рішенням Державного кадастрового реєстратора № РВ-015 йому відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з перетином з земельною ділянкою :04:003:0388, площа співпадає на 99, 5 %.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку спірна земельна ділянка належить ОСОБА_2 , згідно з державним актом від 20 квітня 2012 року Серії ЯМ 096000, виданим на підставі рішення Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 13-ї сесії 6-го скликання від 13 грудня 2011 року.

Встановлення в натурі меж належної позивачеві земельної ділянки та отримання ним правовстановлюючого документу свідчить про набуття в законному порядку права власності на спірну земельну ділянку. ОСОБА_2 державний акт на право власності на земельну ділянку виданий 20 квітня 2012 року, тобто вже після набуття такого права ОСОБА_1 . Спірна земельна ділянка на момент її передачі ОСОБА_2 перебувала у його приватній власності.

28 грудня 2015 року та 24 липня 2017 року Вінницький районний суд у тому самому складі виніс ухвали, якими двічі залучив ОСОБА_2 співвідповідачем у справі.

20 травня 2024 року (через 8 років і 5 місяців після надходження позовної заяви до суду) представниця позивача ОСОБА_1 адвокатка Арустамян А. Е., подала заяву про зміну предмету позову, за якою просила: визнати незаконним та скасувати рішення Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 13-ї сесії 06-го скликання від 13 грудня 2011 року в частині виділення земельної ділянки площею 0,1208 га ОСОБА_2 ; визнати недійсним державний акт на право власності від 20 квітня 2012 року серії ЯВ № 096000; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 520688900:04:003:0388 в Державному земельному кадастрі; скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 520688900:04:003:0388.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано рішення Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 13-ї сесії 6-го скликання від 13 грудня 2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, та видачу державного акту на право власності на земельну ділянку». Визнано недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 , від 20 квітня 2012 року Серії ЯВ № 096000. Скасовано державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 520688900:04:003:0388 в Державному земельному кадастрі, яка була зареєстрована Управлінням Держкомзему у Вінницькому районі Вінницької області 20 квітня 2012 року, та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 520688900:04:003:0388. Вирішено питання про судові витрати у справі.

Ухвалою того ж суду від 01 травня 2025 року заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Путіліна Є. В. про ухвалення додаткового рішення у справі залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач Якушинецька сільська рада Вінницького району Вінницької області винесла оспорюване рішення від 13 листопада 2011 року за відсутності законних підстав для цього, оскільки в межах наданої відповідачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1208 га знаходилася земельна ділянка площею 0,1214 га, належна ОСОБА_1 з 2003 року, і дані земельні ділянки не є ідентичними. Отже з метою захисту права власності позивача на земельну ділянку, набуту ним у законному порядку 21 листопада 2003 року, позов підлягає задоволенню в повному обсязі шляхом визнання недійсним рішення, на підставі якого відповідач ОСОБА_2 оформив право власності та отримав правовстановлюючий документ на спірну земельну ділянку, в зв`язку з чим виданий йому державний акт на право власності на земельну ділянку також підлягає визнанню недійсним, а шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки, одночасно із скасуванням державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку його право власності на землю, що порушує раніше набуте право позивача, буде припинено.

З приводу обчислення перебігу строку позовної давності, про застосування якої зазначено представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Путіліним Є. В., суд виходив з того, що згідно з позовною заявою ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права власності на земельну ділянку 03 листопада 2015 року (день прийняття рішення державним кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у Вінницькому районі Вінницької області № РВ-015 про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру), а з цим позовом позивач звернувся 10 грудня 2015 року, тобто до спливу встановленої законом позовної давності. Іншого відповідачем не доведено, в тому числі не доведено існування обставин до вказаної дати, за яких позивач міг довідатися або довідався про накладення земельних ділянок. Відомості про попередні спори з цього приводу відсутні, а враховуючи різні кадастрові номери земельних ділянок, дізнатися про порушення своїх прав в інший спосіб позивач не мав можливості.

Ухвала про відмову в ухваленні додаткового рішення мотивована тим, що позов задоволено повністю, апеляційний суд залишив без змін ухвалу про призначення експертизи у справі, тому понесені відповідачем витрати не підлягають стягненню із позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , до якої приєдналася Якушинецька сільська рада Вінницького району Вінницької області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове рішення про відмову у позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що позивачем не доведено накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на його ділянку, оскільки у висновку № 037/21 від 07 червня 2022 року за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи, на який послався суд першої інстанції, такого не встановлено. Експерт посилаючись на дані технічної документації не звернула уваги, що межі земельної ділянки ОСОБА_1 не були узгоджені з суміжними землевласниками (землекористувачами). Тобто технічна документація була розроблена зі слів власників ділянок, а не шляхом встановлення суміжних землекористувачів та підписання протоколу погодження меж. До цього двічі у справі призначалась земельно-технічна експертиза, але відповіді на питання суміщення земельних ділянок сторін експерт надати не міг, тому що визначити місце розташування кожної з них за описом меж неможливо. Таку ж відповідь щодо неможливості встановлення меж земельних ділянок за їх описом дало і Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області (далі ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області).

Вважав неналежним обраний позивачем спосіб захисту його прав, оскільки він сам по собі, без застосування віндикації (витребування майна у недобросовісного / добросовісного набувача) не відновлює право позивача на володіння земельною ділянкою, яке він вважав порушеним.

Стверджував, що суд прийшов до помилкового висновку про обчислення строку позовної давності з моменту отримання ОСОБА_1 відмови кадастрового реєстратора у реєстрації його земельної ділянки 03 листопада 2015 року, тому що земельна ділянка ОСОБА_2 була сформована в 2011 році і починаючи з 2012 року він її використовував, відповідно перешкод довідатись про порушення права власності на земельну ділянку позивач не мав.

Представниця ОСОБА_1 адвокатка Арустамян А. Е. подала відзив на апеляційну скаргу, за яким просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як таке, що ухвалене із дотриманням норм процесуального права, відповідно до встановлених на підставі обставин справи правовідносин сторін та норм матеріального права, якими вони регулюються.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Установлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, наданого ОСОБА_3 на підставі рішення 13-ї сесії 23-го скликання Якушинецької сільської ради народних депутатів від 27 жовтня 2000 року, йому було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0, 1214 га в межах згідно з планом, яка розташована на території с. Зарванці Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області. Землю передано для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (Т. 1 а. с. 5 6).

За договором купівлі-продажу земельної ділянки № 552 від 06 березня 2003 року ОСОБА_3 продав цю земельну ділянку ОСОБА_1 (Т. 1 а. с. 7 8).

21 листопада 2003 року ОСОБА_1 отримав державний акт Серії ВН № 016637 на земельну ділянку площею 0, 1214 га, у межах згідно з планом, яка розташована у Вінницькому районі, Якушинецька сільська рада, с. Зарванці, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, на підставі договору купівлі-продажу від 06 березня 2003 року. Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :04:003:0054 (Т. 1 а. с. 9, 10).

З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01 грудня 2015 року № НВ-015 видно, що 20 квітня 2012 року Управлінням Держкомзему у Вінницькому районі Вінницької області за ОСОБА_2 зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :04:003:0388, площею 0,1208, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), видано Державний акт від 20 квітня 2012 року Серії ЯМ № 096000 (Т. 1 а. с. 11 14).

Рішенням 13-ї сесії 6-го скликання Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 13 грудня 2011 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 ; внесено часткову зміну в рішення 11-ї сесії 06-го скликання від 12 вересня 2011 року Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області в частині площі земельної ділянки, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку загальною площею 0, 1208 га, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд 0, 1208 га; вирішено видати державний акт на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 та внести зміни в земельно-кадастрову документацію (Т. 1 а. с. 15, 16 21).

Управління Держгеокадастру у Вінницькому районі Вінницької області 29 січня 2016 року повідомило, що інформація про земельну ділянку площею 0, 1214 га, яка розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області (кадастровий номер :04:003:0054) в базі даних державного земельного кадастру відсутня (Т. 1 а. с. 69 ).

12 вересня 2016 року Управління Держгеокадастру у Вінницькому районі Вінницької області повідомило, що не має можливості надати інформацію на технічних носіях згідно з даними Державного земельного кадастру про земельну ділянку, розташовану на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області загальною площею 0, 1214 га, кадастровий номер :04:003:0054, належну ОСОБА_1 на підставі державного акту серії ВН № 016637 від 21 листопада 2003 року, тому що відомості не занесені до Національної кадастрової системи (Т. 1 а. с. 143).

У висновку № 323 судового експерта ОСОБА_4 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 23 лютого 2017 вказано, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 096000, який зареєстровано 20 квітня 2012 року у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01108, земельна ділянка кадастровий номер :04:003:0388 площею 0, 1208 га по АДРЕСА_1 на території Якушинецької сільської ради знаходиться в межах: А-Б землі ОСОБА_5 61,99 м; Б-В землі ОСОБА_6 19,45 м; В-Г землі ОСОБА_2 61,99 м; Г-А землі загального користування 19,55 м; відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 21 листопада 2003 року серії ВН №016637 земельна ділянка кадастровий номер :04:003:0054 площею 0,1214 га в с. Зарванці на території Якушинецької сільської ради знаходиться в межах: А-Б землі ОСОБА_7 19,45 м; Б-В землі ОСОБА_8 62,60 м; В-Г землі загального користування 19,40 м; Г-А землі ОСОБА_9 62,65 м; відповідно до державного акту на право приватної власності на землю, виданого Якушинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 04 липня 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 552, земельна ділянка площею 0,1214 га в с. Зарванці на території Якушинецької сільської ради знаходиться в межах: А-Б землі ОСОБА_7 19,45 м; Б-В землі ОСОБА_8 62,60 м; В-Г землі загального користування 19,40 м; Г-А землі ОСОБА_9 62,65 м; в зв`язку із вищевказаним за відсутності необхідної інформації визначити, чи суміщається земельна ділянка площею 0,1208 га, розташована на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, власником якої є ОСОБА_2 , кадастровий номер :04:003:0388, із земельною ділянкою площею 0,1214 га, розташованою на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, власником якої є ОСОБА_1 , кадастровий номер :04:003:0054 та із земельною ділянкою площею 0,1214 га, розташованою на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, власником якої був ОСОБА_3 , відповідно до державного акта, виданого 04 липня 2001 року, зареєстрованого за № 522, не можливо (Т. 1 а. с. 225 233).

ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області 18 червня 2018 року повідомило про наявні відомості станом на 01 січня 2013 року про реєстрацію права власності на земельні ділянки з кадастровими номерами :04:003:0116, :04:003:0214 (зареєстровано за ОСОБА_5 ), :04:003:0065, :04:003:7065, :04:003:0126, :04:003:0283, :04:003:0239 (зареєстровано за ОСОБА_6 ), :04:003:0228, :04:003:7066, :04:003:0064, :04:003:0438 (Т. 2 а. с. 101 102).

Відповідно до копії книги записів реєстрації державних актів на право власності на земельні ділянки на території Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області № 1048, відповідно до запису № 321 ОСОБА_1 належить земельна ділянка у с. Зарванці, площею 0, 1214 га, кадастровий номер :04:003:0054 (Т. 2 а. с. 106 106а).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 14 червня 2019 року було призначено ще одну земельно-технічну експертизу (Т. 2 а. с 178).

11 лютого 2020 року судова експертка Лесько І. В. повідомила про неможливість надання висновку судової земельно-технічної експертизи № 091/19 через відсутність частини витребуваних додаткових матеріалів (Т. 2 а. с. 200 202).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 10 грудня 2020 було призначено повторну земельно-технічну експертизу, яка була залишена без виконання в зв`язку з відсутністю додаткових матеріалів, які витребовувала експертка (Т. 3 а. с. 39 40, 41).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 28 вересня 2021 року вчергове була призначена повторна земельно-технічна експертиза, згідно з висновком якої № 037/21 від 07 червня 2022 року земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №016637, зареєстрованого 21 листопада 2003 року, кадастровий номер :04:003:0054, з урахуванням наявних у справі технічних документацій інших співвласників земельних ділянок, Поземельних книг та Державних актів на землю, згідно з якими вони межують із земельною ділянкою ОСОБА_3 (попереднього власника земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 ) площею 0,1214 га, розташована між земельною ділянкою кадастровий номер :04:003:0214 та земельною ділянкою кадастровий номер :04:003:0239, третьою стороною є землі сільської ради (проїзд загального користування). На підставі проведеного дослідження, беручи до уваги матеріали цивільної справи №128/4624/15-ц експертка прийшла до висновку, що між земельними ділянками, належними ОСОБА_2 , площею 0,1208 га, кадастровий номер :04:003:0388, та площею 0,1209 га, кадастровий номер :04:003:0200, існує спільна межа (Т. 3 а. с. 170 171, 227 250).

В абзаці першому на сторінці 22 дослідницької частини висновку експерта експертка ОСОБА_10 зазначила про те, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 , площею 0,1214 га імовірно розташована між земельною ділянкою ОСОБА_11 (північно-західна сторона ділянки ОСОБА_1 ) та земельною ділянкою ОСОБА_6 (північно-східна сторона ділянки ОСОБА_1 ), третя сторона ідентифікується по проїзду загального користування.

Встановити місце розташування земельної ділянки кадастровий номер :04:003:0054 з прив`язкою до системи координат СК-63 не можливо, тому що відомості про координати меж земельних ділянок суміжних землевласників відсутні в складі досліджуваних технічних документацій та не були надані на дослідження у відповідь на два клопотання експерта, заявлені під час виконання ухвали суду від 14 червня 2019 року та 10 грудня 2020 року.

Відповідно до листа ГУ Держгеокадастру у Вінницькій області від 08 липня 2022 року протоколи розподілу земельних ділянок, які відводились громадянам в межах населених пунктів Вінницького району, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, не зберігаються. Встановити місце розташування земельної ділянки за описом меж земельної ділянки неможливо (Т. 4 а. с. 9).

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України розкрито зміст принципу змагальності цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК), за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У разі, якщо для встановлення обставин, які входять до предмету доказування, необхідні спеціальні знання, у справі поводиться експертиза (частина друга статті 102 ЦПК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:

1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;

2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу.

Повторна експертиза призначається, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності (частина друга статті 113 ЦПК України).

Як зазначалося вище у справі була проведена судова земельно-технічна експертиза, за висновком № 323 від 23 лютого 2017 року якої неможливо визначити, чи суміщається земельна ділянка площею 0,1208 га, власником якої є ОСОБА_2 , кадастровий номер :04:003:0388, із земельною ділянкою площею 0,1214 га, власником якої є ОСОБА_1 , кадастровий номер :04:003:0054 та із земельною ділянкою площею 0,1214 га, власником якої був ОСОБА_3 , відповідно до державного акта, виданого 04 липня 2001 року, зареєстрованого за № 522.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 14 червня 2019 року було призначено ще одну земельно-технічну експертизу, на яку 11 лютого 2020 року судова експертка Лесько І. В. повідомила про неможливість надання висновку судової через відсутність частини витребуваних додаткових матеріалів.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 10 грудня 2020 року було призначено повторну земельно-технічну експертизу, яка була залишена без виконання в зв`язку з відсутністю додаткових матеріалів, які витребовувала експертка.

Частина шоста статті 81 ЦПК України містить імперативний припис про те, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У висновку експертки ОСОБА_10 № 037/21 від 07 червня 2022 року, яку суд першої інстанції поклав в основу рішення, зокрема зазначено, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН №016637, зареєстрованого 21 листопада 2003 року, кадастровий номер :04:003:0054, з урахуванням наявних у справі технічних документацій інших співвласників земельних ділянок, Поземельних книг та Державних актів на землю, згідно з якими вони межують із земельною ділянкою ОСОБА_3 (попереднього власника земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 ) площею 0,1214 га, розташована між земельною ділянкою кадастровий номер :04:003:0214 та земельною ділянкою кадастровий номер :04:003:0239, третьою стороною є землі сільської ради. На підставі проведеного дослідження, беручи до уваги матеріали цивільної справи №128/4624/15-ц експертка прийшла до висновку, що між земельними ділянками, належними ОСОБА_2 , площею 0,1208 га, кадастровий номер :04:003:0388, та земельною ділянкою площею 0,1209 га, кадастровий номер :04:003:0200, існує спільна межа.

В абзаці першому на сторінці 22 дослідницької частини висновку експертка ОСОБА_10 вказала, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 , імовірно розташована між земельною ділянкою ОСОБА_11 (північно-західна сторона ділянки ОСОБА_1 ) та земельною ділянкою ОСОБА_6 (північно-східна сторона ділянки ОСОБА_1 ), третя сторона ідентифікується по проїзду загального користування.

Встановити місце розташування земельної ділянки кадастровий номер :04:003:0054 з прив`язкою до системи координат СК-63 не можливо, тому що відомості про координати меж земельних ділянок суміжних землевласників відсутні в складі досліджуваних технічних документацій та не були надані на дослідження у відповідь на два клопотання експерта, заявлені під час виконання ухвали суду від 14 червня 2019 року та 10 грудня 2020 року

Тобто експертка зробила саме припущення, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 , розташована між земельною ділянкою ОСОБА_11 (північно-західна сторона ділянки ОСОБА_1 ) та земельною ділянкою ОСОБА_6 (північно-східна сторона ділянки ОСОБА_1 ), третя сторона ідентифікується по проїзду загального користування.

Повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз) (пункт 12.2.13 Інструкції про проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України 08 жовтня 1998 року № 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5)).

Проте проводячи цю експертизу та сама судова експертка ОСОБА_10 на підставі тих самих матеріалів, що надавались для дослідження ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 10 грудня 2020 року, яка була повернута без виконання через відсутність достатніх матеріалів для висновку щодо суміщення земельних ділянок позивача та відповідача, визнала за можливе стверджувати про таке суміщення.

Звертає на себе увагу й той факт, що під час допиту в суді першої інстанції експертка зазначила, що нею не використовувались спеціальні методики для висновку про суміщення (накладення) земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а зробила вона його шляхом співставлення відомостей, які зазначені в державних актах ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_11 , та ОСОБА_6 .

Тобто при проведенні повторної експертизи спеціальні знання в галузі землеустрою експерткою ОСОБА_10 не використовувались.

Натомість як експертка ОСОБА_10 , так і суд першої інстанції при ухваленні рішення взяли до уваги технічну документацію із землеустрою щодо встановлення межі земельної ділянки в натурі (на місцевості), розроблену приватним проєктно-вишукувальним підприємством «Еководземресурс» в 2015 році за заявою ОСОБА_1 та відповідно до його технічного завдання, яку було повернуто ОСОБА_1 при намаганні здійснити реєстрацію земельної ділянки в Державному земельному кадастрі. Тобто ця технічна документація була розроблена відповідно до суб`єктивного сприйняття місця розташування земельної ділянки ОСОБА_1 , який надав розробнику вихідні дані та вказав місце розташування земельної ділянки.

Відсутність технічної документації на земельну ділянку ОСОБА_12 , яку придбав у 2003 році ОСОБА_1 , закріплення її меж актом закріплення меж та передачі на зберігання межових знаків, відсутність просторово-часових координат у встановленій системі цієї земельної (поворотних точок), відсутність земельної ділянки в базі даних державного земельного кадастру, невідповідність розміру земельної ділянки ОСОБА_1 та земельної ділянки ОСОБА_2 , непогодження меж земельної ділянки ОСОБА_1 з суміжними землевласниками (землекористувачами) унеможливлюють висновок про доведеність накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку, зазначену в державному акті ОСОБА_1 .

Апеляційний суд також зауважує, що незважаючи на придбання земельної ділянки у ОСОБА_12 06 березня 2003 року без отримання від нього технічної документації на земельну ділянку, передачі акту перенесення в натуру та закріплення меж земельної ділянки межовими знаками, передбаченого Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 (тобто фактично купуючи лише сам документ державний акт на право власності на земельну ділянку, а не конкретний об`єкт нерухомого майна) ОСОБА_1 після з`ясування неможливості реєстрації права власності на земельну ділянку в 2015 році, жодних вимог, передбачених статтями 215, 651 ЦК України (щодо недійсності, розірвання чи зміни договору) з листопада 2015 року не пред`являв. Більше того суд першої інстанції взагалі не з`ясовував обставин укладення зазначеного договору купівлі-продажу. Доводи адвокатки Арустамян А. Е. про неможливість встановлення місця проживання ОСОБА_12 не заслуговують на увагу, тому що в справі немає ні клопотання про його допит як свідка, залучення до участі у справі як сторони чи третьої особи, і, відповідно, й процесуальної реакції на таке суду.

За таких обставин доводи ОСОБА_2 про те, що цей позов заявлено ОСОБА_1 задля протиправного його позбавлення права власності на земельну ділянку, якою він відкрито користується з квітня 2012 року, а також про те, що земельна ділянка ОСОБА_1 так само може частково суміщатися з іншими суміжними ділянками ( ОСОБА_2 , ОСОБА_13 чи ОСОБА_14 ) не можна вважати спростованими.

При цьому апеляційний суд звертає увагу, що позивач стверджував, що його право власності на земельну ділянку було порушене саме Якушинецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області шляхом прийняття оспорюваного рішення від 13 рудня 2011 року, але вважав, що захищене воно має бути у спосіб припинення права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 (визнання недійсним державного акта на право власності від 20 квітня 2012 року серії ЯВ № 096000; скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 520688900:04:003:0388 в Державному земельному кадастрі; скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з кадастровим номером 520688900:04:003:0388).

У рішенні Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в справі «GOROPASHYN v. UKRAINE» (67127/16) від 24 квітня 2025 року прийшов, зокрема, до таких висновків:

«19. Суд вважає, що земельна ділянка, яку заявник отримав від міської влади, становила його «майно» у розумінні статті 1 Протоколу № 1, а рішення національних судів про визнання його права власності недійсним призвели до втручання в його право на мирне володіння майном.

20. Сторони мали різні погляди щодо питань законності та наявності легітимної мети у цій справі, однак Суд вважає, що немає необхідності ухвалювати рішення з цих питань, оскільки втручання у будь-якому випадку не відповідало вимозі пропорційності.

21. Суд нагадує, що у випадках, коли виправлення помилок, допущених державними органами, призводить до втручання у право добросовісного набувача на мирне володіння майном, принципи належного урядування покладають на державу обов`язок не лише оперативно виправляти свої помилки, але також за потреби забезпечити виплату належної компенсації або іншу відповідну форму відшкодування попередньому добросовісному набувачеві (див. Maksymenko and Gerasymenko v. Ukraine, № 49317/07, § 64, 16 травня 2013 року, із посиланням на відповідну практику), щоб ризик помилок державного органу ніс саме державний орган, а не окрема особа (див. також справу Gladysheva, зазначену вище, § 80, із посиланням на відповідну практику).

22. Суд зазначає, що заявник мав переважне право на отримання земельної ділянки як ліквідатор наслідків Чорнобильської катастрофи. Реалізуючи це право, Міська рада спочатку надала йому земельну ділянку, а згодом видала документи про право власності. Заявник володів цією ділянкою без перешкод протягом близько двадцяти років, поки інша особа не розпочала на ній будівництво. У цьому зв`язку Суд не вважає вирішальним, чи починав заявник сам будівельні роботи або використовував ділянку з якоюсь іншою законною метою; важливим є те, що він був законним власником землі. Зрештою право власності заявника було визнано недійсним на користь іншої особи через порушення у процедурі розподілу територій між двома адміністративними одиницями містом та селом у процесі, в якому заявник не брав участі і на який не мав жодного впливу. Немає жодних підстав вважати, що заявник був недобросовісним набувачем. Більше того, з матеріалів справи видно, що самі органи влади визнавали наявність недоліків у процедурі (див. пункт 9 вище).

23. За таких обставин перед національними судами стояло завдання виправити помилки, допущені органами влади, і Суд не вважає, що рішення на користь Г. було явно необґрунтованим. Проте така ситуація вимагала виплати компенсації або іншої форми відшкодування для заявника. Уряд стверджував, що заявник міг звернутися за компенсацією за незаконні дії та рішення органів влади. Суд зазначає, що вже встановлював, що уряд не зміг довести наявність чіткої національної правової норми, яка б дозволяла отримати грошову або іншу форму компенсації за шкоду у таких випадках (див. Drozdyk and Mikula v. Ukraine, №№ 27849/15 та 33358/15, §§ 3133 і 49, 24 жовтня 2024 року). У цій справі немає підстав доходити іншого висновку. Відповідно, попереднє заперечення уряду має бути відхилене.

24. Суд також зазначає, що після визнання недійсним права власності заявника не було здійснено жодних спроб запропонувати йому іншу форму компенсації, наприклад шляхом надання іншої земельної ділянки, співмірної за характеристиками. Це особливо помітно, враховуючи, що відповідно до національного законодавства заявник мав гарантоване переважне право на отримання земельної ділянки. Таким чином, на заявника було покладено непропорційний тягар.

25. Отже, було допущено порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції».

У цьому ж випадку позивач, установивши в листопаді 2015 року неможливість реєстрації права власності на набуту в березні 2003 року земельну ділянку через порушення, допущені органом місцевого самоврядування в 2011 році шляхом передачі її частини (99,5 %) іншій фізичній особі, жодних вимог щодо компенсації йому саме органом місцевого самоврядування, не заявляв.

Натомість задоволення цього позову очевидно покликане покласти тягар відповідальності за порушення, які, за твердженням позивача, допущені органом місцевого самоврядування, на фізичну особу, яка у встановленому законом порядку 20 квітня 2012 року добросовісно набула земельну ділянку у власність і з того часу безперервно і відкрито нею користувалась, без будь-якої їй компенсації.

Крім того щодо обраного позивачем та застосованого судом першої інстанції способу захисту його прав та законних інтересів (предмета позову) апеляційний суд звертає увагу на таке.

Велика Палати Верховного Суду неодноразово зазначала про неефективність такого способу захисту прав особи, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яке виконано на час звернення з позовом до суду. Зазначене рішення вичерпало свою дію виконанням (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20, від 05 липня 2023 року в справі № 912/2797/21, від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21, від 11 червня 2024 року в справі № 925/1133/18).

Оскаржуване рішення Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 13-ї сесії 06-го скликання від 13 грудня 2011 року в частині виділення земельної ділянки площею 0,1208 га ОСОБА_2 вичерпало свою дію 20 квітня 2012 року після отримання ОСОБА_2 державного акта на право власності на земельну ділянку.

На момент розгляду спору власником спірної земельної ділянки є ОСОБА_2 , тому скасування рішення Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області не поновить порушене право або законний інтерес ОСОБА_1 .

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач, з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, зокрема документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 19/028-10/13, від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц).

Із 01 січня 2013 року у зв`язку з набранням чинності Законом України від 07 липня 2011 року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» (далі Закон № 3613-VI) державні акти на право власності не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 9 частини першої статті 27 Закону № 1952-IV (у редакції, чинній на момент подання заяви про зміну позовних вимог) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

За такого правового регулювання визнання незаконним та скасування наказу про надання у власність земельної ділянки не вирішить спір про право, так само не вирішить і питання про захист прав та інтересів позивача.

Натомість внаслідок задоволення віндикаційного позову вирішується спір про право, рішення суду є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 лютого 2024 року в справі № 910/2592/19 вказувала, що віндикаційний позов є позовом речовим і як такий належить до речових способів захисту права власності. Його зміст полягає у вимозі неволодіючого власника до володіючого невласника про повернення речі в натурі. Відповідно до статті 396 ЦК України за допомогою віндикаційного позову може захищатися володіння також і носія іншого речового права (титульного володільця), а не тільки права власності. Безпосередня мета віндикації полягає у відновленні володіння власника (титульного володільця), що, зокрема, забезпечує можливість використання ним усього комплексу правомочностей, що складають належне йому речове право.

Згідно зі статтею 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду володіння рухомими та нерухомими речами відрізняється: якщо для володіння першими важливо встановити факт їх фізичного утримання, то володіння другими може бути підтверджене, зокрема, фактом державної реєстрації права власності на це майно в установленому законом порядку. Факт володіння нерухомим майном може підтверджуватися, зокрема, державною реєстрацією права власності на це майно в установленому законом порядку (принцип реєстраційного підтвердження володіння).

Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц, від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц.

З урахуванням зазначеної специфіки обороту нерухомого майна володіння ним досягається без його фізичного утримання або зайняття, як це властиво для багатьох видів рухомого майна (крім бездокументарних цінних паперів, часток у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, інших нематеріальних об`єктів тощо), а державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності).

Отже, особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) зауважила, що обраний позивачем спосіб захисту прав повинен відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. За загальним правилом речово-правові способи захисту прав особи застосовуються тоді, коли сторони не пов`язані зобов`язально-правовими відносинами, що визначають їх зміст та правову природу. Якщо спір стосується правочину, укладеного власником (володільцем) майна, то його відносини з контрагентом мають договірний характер, що зумовлює і можливі способи захисту його прав. Водночас, коли сторони не перебували у договірних відносинах один з одним, власник (володілець) майна може використовувати речово-правові способи захисту.

Як зазначалось, особа може витребувати належне їй майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів місцевого самоврядування або документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право власності, оскільки їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном.

Натомість усталеною є практика Великої Палати Верховного Суду, коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, а отже, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідними для ефективного відновлення порушеного права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/5027/14-ц, від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц.

У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов, такий висновок був сталим у судовій практиці Верховного Суду як на час подання заяви про зміну позовних вимог, так і на час вирішення справи судом першої інстанції. Цей речово-правовий спосіб захисту прав позивача убезпечує відповідача, який при набутті майна не знав і не міг знати, що особа, від якої він набув право власності, не мала права відчужувати відповідне майно (добросовісний набувач), від позбавлення права власності без будь-якої компенсації з боку винної особи.

Апеляційний суд не бере до уваги доводи представниці позивача адвокатки Арустамян А. Е. про те, що позов був поданий у 2015 році, відповідно застосування динамічної практики верховного суду до правовідносин сторін є неприпустимим, тому що заяву про зміну позовних вимог з остаточним визначенням позивачем предмета спору, як зазначалося вище, подано 20 травня 2024 року, тобто вже після того, як практика Верховного Суду щодо застосування віндикації до таких правовідносин сторін стала усталеною.

Щодо заяви ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, то апеляційний суд зазначає, що позивач не довів обставин, на які посилався як на підставу позову та обрав неефективний спосіб захисту свого права, яке вважав порушеним, що є самостійними підставами для відмови у позові, а тому підстав для застосування наслідків спливу позовної давності у цій справі немає.

Разом з тим не можна не погодитися з доводами апеляційної скарги про неправильне визначення судом першої інстанції моменту, з якого позивач довідався / повинен був довідатися про порушення свого права 03 листопада 2015 року (коли отримав відмову державного кадастрового реєстратора у реєстрації земельної ділянки).

Так Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постановах від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 187/1617/16 виснувала, що для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною першою статті 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року.

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України добросовісність та розсудливість віднесено до загальних засад цивільного законодавства.

Згідно з частинами другою та четвертою статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Власність зобов`язує.

Пунктами «а», «б», «ґ» частини першої статті 91 ЗК України покладають на власника земельної ділянки обов`язки, зокрема: забезпечувати використання земельної ділянки за цільовим призначенням; додержуватись вимог законодавства про охорону довкілля; підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі.

Системний аналіз цих норм вказує на те, що власник земельної ділянки зобов`язаний розсудливо та добросовісно ставитись до своїх прав, бути обізнаним про них та вживати заходів щодо виявлення та припинення їх порушень.

У договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 06 березня 2003 року ОСОБА_1 зобов`язався, зокрема приступити до використання земельної ділянки після одержання документа, про право власності та його державної реєстрації (пункт 3.1.3.), забезпечити використання земельної ділянки за цільовим призначенням (пункт 3.1.5.).

Державний акт ОСОБА_1 на земельну ділянку, виданий на підставі договору купівлі-продажу був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі 21 листопада 2003 року. З цього часу у нього виникли зазначені вище обов`язки щодо земельної ділянки.

Оспорюване рішення Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області прийняте 13 грудня 2011 року, ОСОБА_2 отримав свій державний акт 20 жовтня 2012 року і, як стверджується у запереченні на позовну заяву та заяві про застосування наслідків спливу позовної давності, з того часу відкрито користувався земельною ділянкою. Натомість позивач, починаючи з 2003 року впродовж понад 11 років не цікавився станом та долею своєї земельної ділянки.

Відповідно доводи адвокатки Арустамян А. Е., з якими погодився суд першої інстанції, про те, що Закон № 3613-VI не визначав строку, протягом якого необхідно здійснити реєстрацію права на земельну ділянку в Державному земельному кадастрі, а правовстановлюючі документи на земельну ділянку, видані до набрання ним чинності, залишаються дійсними до проведення реєстрації у порядку, встановленому цим Законом, а тому ОСОБА_1 не повинен був знати про права не неї інших осіб та її використання до моменту звернення до державного реєстратора, не ґрунтуються на вимогах закону та укладеного 06 березня 2003 року договору купівлі-продажу земельної ділянки.

Таким чином апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Щодо стягнення судових витрат, то апеляційний суд виходить із такого.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 поніс наступні судові витрати: 18 750 грн 00 к. витрат на професійну правничу допомогу адвоката, 2 000 грн 00 к. на оплату судової експертизи, 454 грн 00 к. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 28 вересня 2021 року, 2 192 грн 40 к. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Частиною першою статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 1 частини третьої вказаної статті до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом частин першої шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Згідно з частиною третьою статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (частини перша, друга статті 15 ЦПК України).

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_2 адвокатом Путіліним Є. В. надано суду:

- договір про надання правничої допомоги від 21 грудня 2015 року;

- детальний опис робіт № ПЄ-00001 від 04 квітня 2025 року здачі-прийняття робіт (надання послуг);

- квитанцію до прибуткового касового ордера № 040407 від 04 квітня 2025 року про сплату гонорару адвокату у розмірі 18 750 грн 00 к.

Відповідно до детального опису виконаних робіт адвокатом Путіліним Є. В. були проведені такі роботи: підготовка заперечення на позовну заяву 1 година 30 хвилин; підготовка заяви про витребування доказів 30 хвилин; підготовка заяви про призначення судової експертизи 30 хвилин; підготовка заяви про ознайомлення з матеріалами справи та ознайомлення 30 хвилин; підготовка заяви визнання доказів належними 1 година; підготовка заперечення на заяву про призначення повторної експертизи 1 година; підготовка апеляційної скарги на ухвалу суду про призначення повторної експертизи 1 година; підготовка заяви про ознайомлення з матеріалами справи та ознайомлення 30 хвилин; підготовка заяви про виклик експерта 30 хвилин; підготовка та направлення адвокатського запиту та заяви про призначення повторної експертизи 1 година; участь в судових засіданнях 5 годин; підготовка заяв процесуального характеру 1 година; підготовка судових дебатів 1 година; підготовка заяви та документів щодо стягнення судових витрат, направлення стороні та подання до суду 30 хвилин. Разом витраченого часу 15 годин 30 хвилин. Загальна вартість наданих послуг 18 750 грн 00 к.

За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

У пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

ЄСПЛ присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, зокрема домовленості сторін про сплату гонорару за надання правничої допомоги з розрахунку 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину роботи, наведеного адвокатом Путіліним Є. В. розрахунку суми гонорару з детальним описом виконаних робіт, наданих послуг та витраченого на їх виконання (надання) часу, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги.

Відповідно до пункту другого частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно із пунктами 6, 7 статті 139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.

Відповідно до копії квитанції № 3301 від 27 січня 2017 року ОСОБА_2 сплатив 2 000 грн 00 к. на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Подільський центр судових експертиз» за судову експертизу згідно з рахунком № 122 від 07 грудня 2016 року.

Крім того при зверненні до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_2 поніс витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 192 грн 40 к.

За змістом частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови у позові покладаються на позивача.

Вирішуючи питання розподілу понесених ОСОБА_2 судових витрат, з урахуванням того, що ОСОБА_1 відмовлено у позові, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню: 18 750 грн 00 к. у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу; 2 000 грн 00 к. у відшкодування витрат за проведення судової експертизи; 2 192 грн 40 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Крім того відповідно до копії квитанції № 0.0..1 від 04 жовтня 2021 року ОСОБА_2 здійснив оплату судового збору у розмірі 454 грн 00 к. за подання апеляційної скарги на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 28 вересня 2021 року. Постановою Вінницького апеляційного суду від 09 листопада 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Путіліним Є. В., залишено без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції від 28 вересня 2021 року без змін.

Оскільки апеляційну скаргу на ухвалу суду від 28 вересня 2021 року, за подання якої ОСОБА_2 сплатив 454 грн 00 к. судового збору, залишено без задоволення, ці витрати, не можуть бути стягнуті з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Також, враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_2 , до якої приєдналася Якушинецька об`єднана територіальна громада в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, підлягає задоволенню, то з ОСОБА_1 на її користь необхідно стягнути судовий збір, сплачений за подання заяви про приєднання до апеляційної скарги у розмірі 2 192 грн 40 к., який документально підтверджений.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , до якої приєдналася Якушинецька об`єднана територіальна громада в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, задовольнити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 11 квітня 2025 року скасувати і постановити нове судове рішення.

У позові ОСОБА_1 до Якушинецької об`єднаної територіальної громади в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на землю, скасування державної реєстрації земельної ділянки відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 2 192 (дві тисячі сто дев`яносто дві) грн 40 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги, 18 750 (вісімнадцять тисяч сімсот п`ятдесят) грн 00 к. у відшкодування понесених витрат на правничу допомогу та 2 000 (дві тисячі) грн 00 к. у відшкодування витрат за проведення судової експертизи.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Якушинецької об`єднаної територіальної громади в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 2 192 (дві тисячі сто дев`яносто дві) грн 40 к. у відшкодування судового збору, сплаченого за подання заяви про приєднання до апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 , , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: Якушинецька об`єднана територіальна громада в особі Якушинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області, вул. Новоселів, 1, с. Якушинці Вінницького району Вінницької області, .

Повний текст судового рішення виготовлено 27 червня 2025 року.

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало