У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ДОДАТКОВА)

Справа №348/2196/23

25 червня 2025 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Кушнірчук М.Д.,

з участю: позивача-відповідача - ОСОБА_1 ,

її представника, адвоката - Зварищука В.В.,

відповідача-позивача - ОСОБА_2 ,

його представника, адвоката - Дутчака В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна заяву представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Зварищука Василя Васильовича про ухвалення додаткового судового рішення по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, реальний поділ спільно нажитого майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

23.04.2025 року адвокат Зварищук В.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення по даній справі.

Просить ухвалити додаткове рішення по даній справі, яким визнати за ОСОБА_1 право власності на приміщення продуктового магазину, офісу і корпусу кафе: 1, 2, 3 поверх, що знаходяться в АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на частину земельної ділянки площею 0,0827 га., кадастровий номер :01:007:0006, що знаходиться за вказаною вище адресою.

В судовому засіданні позивач-відповідач і її представник подану заяву підтримали і просили її задоволити.

Відповідач-позивач та його представник не заперечували щодо задоволення даної заяви.

Розглянувши заяву адвоката Зварищука В.В. в інтересах позивача-відповідача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

В провадженні Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, реальний поділ спільно нажитого майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

03.03.2025 року судом було постановлено ухвалу по даній справі, якою затверджено мирову угоду, укладену між позивачем-відповідачем ОСОБА_1 та відповідачем-позивачем ОСОБА_2 .

Проте, 23.04.2025 року адвокат Зварищук В.В. в інтересах позивача-відповідача ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення по даній справі, оскільки наведені у ній обставини унеможливлюють виконання ухвали суду від 03.03.2025 року, а саме визнання за останньою права власності на належне їй майно.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати.

Згідно ч.ч.2, 3, 5 ст.270 ЦПК України, заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. Додаткове рішення або ухвалу про відмову в прийнятті додаткового рішення може бути оскаржено.

З роз`яснень, які містяться в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» слідує, що додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах.

Як зазначено вище, ухвалою суду від 03.03.2025 року постановлено затвердити мирову угоду, укладену між позивачем-відповідачем ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованою: АДРЕСА_2 та відповідачем-позивачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованою: АДРЕСА_2 , в межах цивільної справи №348/2196/23 за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, реальний поділ спільно нажитого майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, згідно умов якої сторони дійшли згоди про наступне:

1. Визнати за ОСОБА_1 право власності на приміщення продуктового магазину, офісу і корпусу кафе: 1, 2, 3 поверх, а також визнати право власності на частину земельної ділянки на якій вони знаходяться.

2. Залишити за ОСОБА_2 право власності на будівлю, в якій знаходиться СТО - 1 поверх, приміщення магазину - 2 поверх, мотель - 3 поверх, сторожку, склад та частину земельної ділянки на якій вони знаходяться.

3. ОСОБА_1 визнає за ОСОБА_2 право

власності на автомобіль марки: «Toyota Land Cruiser», реєстраційний номер НОМЕР_3 і відмовляється від будь-яких претензій щодо права власності на вказаний автомобіль.

4. ОСОБА_2 визнає за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки: «Kia Sportage», реєстраційний номер НОМЕР_4 та відмовляється від будь-яких претензій щодо права власності на вказаний автомобіль.

5. ОСОБА_2 визнає за ОСОБА_1 право власності на домоволодіння та міні-магазин « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що знаходиться в АДРЕСА_2 , та на земельну ділянку, площею 0.0680 га, яка знаходиться в АДРЕСА_2 , які зареєстровані за ОСОБА_1 , і жодних майнових претензій на вказані об`єкти нерухомості до ОСОБА_1 не має і не матиме.

6. ОСОБА_2 зобов`язується повернути технічну документацію на світло та газифікацію на частину власності ОСОБА_1 , згідно вказаної мирової угоди.

7. ОСОБА_1 зобов`язується влаштувати котельню та каналізацію за власний рахунок, до - 01.07.2025 року.

8. Сторони засвідчують, що після виконання мирової угоди вони не будуть мати між собою будь-яких неврегульованих майнових претензій щодо майна, яке є їх спільною сумісною власністю та предметом даної мирової угоди.

9. Сторони ознайомлені із ч.ч.1, 2 ст.207, ч.2 ст.256 ЦПК України. Наслідки укладення мирової угоди та закриття провадження по цивільній справі їм роз`яснені та зрозумілі.

Тобто, судом було зазначено відомості про майно, у відповідності до наведених у мировій угоді сторін по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладеній між ними і підписаній ними (а.с.129-130, 136-137).

Проте, як вбачається із заяви про ухвалення додаткового судового рішення, державним реєстратором Управління надання адміністративних послуг Надвірнянської міської ради Савчук В.М. було відмовлено у державній реєстрації права власності на належну їй частину спільно нажитого майна, а саме на об`єкти нерухомості та частину земельної ділянки, оскільки у вказаній ухвалі суду від 03.03.2025 року не конкретизовано, за якою адресою знаходиться нерухоме майно, не вказано на яку частину земельної ділянки слід визнати право власності за ОСОБА_1 і за ОСОБА_2 , який кадастровий номер земельної ділянки, за якою адресою вказана земельна ділянка знаходиться.

Отже, на даний час виникла необхідність в додатковому зазначені в резолютивній частині ухвали суду, якою затверджено мирову угоду, - місцезнаходження належного сторонам майна, розташування відповідної частини земельної ділянки на якій дане майно знаходиться, кадастрового номера земельної ділянки.

На переконання суду, дане питання підлягає вирішенню в порядку, передбаченому ст.270 ЦПК України, тобто шляхом ухвалення додаткового рішення, у відповідності до п.2 ч.1 даної статті.

Суд звертає увагу, що у ч.2 ст.16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За своїм призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 199/8324/19).

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (інтересу). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки сформульовано, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права особи без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (такі висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 16.02.2021 у справі №910/2861/18).

Отже, здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси осіб у спосіб, визначений законом або договором. Суд, відповідно до викладеної в позові вимоги, може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, який не суперечить закону, але лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Зміст статті 6 Конвенції свідчить, що доступ до правосуддя є невід`ємним елементом права на справедливий суд, а відповідно до статті 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому ефективним слід розуміти спосіб, що приводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права (інтересу) особи, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №199/8324/19).

Відповідно до вимог ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Серед способів захисту речових прав особи ЦК України передбачає, зокрема, визнання права.

Згідно положень статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; оновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Як вбачається із матеріалів справи, відсутність в ухвалі суду від 03.03.2025 року відомостей про майно, яке підлягає поділу між сторонами згідно мирової угоди, зокрема місцезнаходження належного сторонам майна, розташування відповідної частини земельної ділянки на якій дане майно знаходиться, кадастрового номера земельної ділянки, унеможливлює реєстрацію права власності на них за сторонами по справі.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення додаткового судового рішення по даній справі.

Вирішуючи заяву адвоката Зварищука В.В. в інтересах позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення по даній справі, суд зазначає наступне:

У відповідності до ч.3 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Додатковими судовими рішеннями є додаткове рішення, додаткова постанова чи додаткова ухвала, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням, та за умови, якщо з приводу позовних вимог досліджувались докази (для рішень, постанов) або вирішені не всі клопотання (для ухвал). Крім того, додаткові рішення можуть прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати.

Додаткове судове рішення є невід`ємною складовою основного судового рішення.

Таким чином, оскільки розгляд даної справи по суті завершено постановленням ухвали про затвердження мирової угоди у ній, додаткове судове рішення щодо зазначення відомостей про майно, яке підлягає поділу між сторонами згідно вказаної мирової угоди, приймається судом у виді ухвали, відповідно до вимог ч.3 ст.270 ЦПК України.

Що стосується вимоги заяви про визнання за ОСОБА_1 права власності на частину земельної ділянки площею 0,0827 га., кадастровий номер :01:007:0006, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , суд звертає увагу, що в мировій угоді сторонами не було визначено розміру часток земельної ділянки, яка буде належати кожному з них відповідно до укладеної угоди.

В подальшому зазначена мирова угода була затверджена ухвалою суду від 03.03.2025 року.

Як зазначено вище, відповідно до роз`яснень, що містяться в п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК України; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Крім того, як перевірено в ході розгляду заяви про ухвалення додаткового судового рішення, кадастровий номер земельної ділянки, на якій знаходиться майно що підлягає поділу між сторонами, на даний час є номер - :02:004:0198.

З огляду на викладене, заяву представника позивача-відповідача ОСОБА_1 , адвоката Зварищука В.В. про ухвалення додаткового судового рішення слід задоволити частково.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.258, 259, 260, 261, 263, 268, 270, 353, 354 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Зварищука Василя Васильовича про ухвалення додаткового судового рішення задоволити частково.

Постановити додаткову ухвалу по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні подружжя та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, реальний поділ спільно нажитого майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя.

Викласти другий, третій, восьмий абзаци резолютивної частини ухвали Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 03.03.2025 року наступним чином:

1. Визнати за ОСОБА_1 право власності на приміщення продуктового магазину, офісу і корпусу кафе: 1, 2, 3 поверх, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а також визнати право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер: :02:004:0198 на якій вони знаходяться, що розташована в АДРЕСА_1 .

2. Залишити за ОСОБА_2 право власності на будівлю, в якій знаходиться СТО - 1 поверх, приміщення магазину - 2 поверх, мотель - 3 поверх, сторожку, склад, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та частину земельної ділянки, кадастровий номер: :02:004:0198 на якій вони знаходяться, що розташована в АДРЕСА_1 .

7. ОСОБА_1 зобов`язується влаштувати котельню та каналізацію за власний рахунок, за адресою: АДРЕСА_1 , до - 01.07.2025 року.

В решті вимог заяви представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Зварищука Василя Васильовича про ухвалення додаткового судового рішення відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали

складено 30.06.2025 року.

Суддя Грещук Р.П.