Справа № 314/2516/24
Провадження № 2/314/165/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.05.2025 м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Свідунович Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) осіб цивільну справу № 314/2516/24 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» про стягнення заборгованості по заробітній платі, інфляційних втрат, 3% річних, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та моральної шкоди

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Заруднього І.В. звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, інфляційних втрат, 3% річних, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначив, що 05.07.2022, відповідно до наказу № 2705/5 від 29.06.2022, його було звільнено з посади виконувача обов`язків директора Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)». Разом з тим, у день звільнення з позивачем не було проведено повного розрахунку. Так, відповідно до розрахункових листів, йому належить до видачі, без виключення сум податків: премія за 2021 рік, згідно листа Міністерства юстиції України № 32729/16003-23-22/22.4 від 28.04.2022, нарахована в сумі 168531,77 грн; премія за IV квартал 2021 року, згідно листа Міністерства юстиції України № 32730/16003-23-22/22.4 від 28.04.2022, нарахована в сумі 8998,05 грн. З метою з`ясування інформації щодо заборгованості 10.05.2024 представником позивача адвокатом Заруднім І.В. було направлено адвокатський запит, у відповідь на який відповідачем повідомлено про те, що на сьогоднішній день в обліку ДП «СГ підприємства ДКВС України (№ 1)» наявна заборгованість в сумі 144666,12 грн нарахована премія за підсумками роботи в четвертому кварталі 2021 року та за 2021 рік, яка нарахована при звільненні у липні 2022 року та залишається невиплаченою.

Оскільки заборгованість із заробітної плати у сумі відповідачем не виплачена, позивач вважає, що до виплати йому підлягає і сума компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», розмір якої становить 123689,55 грн.

Крім того, позивач вважає, що внаслідок порушення відповідачем грошового зобов`язання, він має право на отримання суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, відповідно до ст. 625 ЦК України.

Також невиплатою відповідачем усіх належних до сплати коштів позивачеві спричинена моральна шкода, яку останній оцінює у 10000,00 грн.

На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 144666,12 грн, інфляційні нарахування з урахуванням 3% річних від простроченої суми, згідно ст. 625 ЦК України, у розмірі 8365,68 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термініх їх виплати у розмірі 123689,55 грн, моральну шкоду у сумі 10000,00 грн, а також витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 9000,00 грн.

Ухвалою суду від 17.06.2024 справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників. Сторонам надано строк для надання відзиву, пояснень, відповіді на відзив та заперечень.

Визначений ч. 3 ст. 279 ЦПК України строк для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив.

Відповідач у наданий судом строк та станом на момент розгляду справи своїм правом подання до суду клопотань про розгляд справи з повідомленням сторін та відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позов не подав, заперечень щодо розгляду справи в спрощеному порядку також подано не було, будь-яких клопотань та заяв від відповідача до суду не надходило, відтак відповідно до ч. 8 ст. 178 та ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 22.07.2019 працював на посаді виконувача обов`язків директора Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» заступника начальника Державної установи «Дружелюбівський виправний центр (№ 1)» з виробництва.

Наказом Міністерства юстиції України № 2705/5 від 29.06.2022 ОСОБА_1 04.07.2022 звільнений з роботи на підставі ч. 1 ст. 23, п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Вказані обставини підтверджуються відомостями з трудової книжки ОСОБА_1 та копією наказу № 2705/5 від 29.06.2022.

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Аналогічне визначення заробітної плати міститься і у ст. 1 Закону України «Про оплату праці».

Згідно зі ст. 2 вказаного Закону у структуру заробітної плати входить:

- основна заробітна плата винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців ;

- додаткова заробітна плата винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій ;

- інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 зазначила, що виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Позивач, звертаючись до суду з позовом вказує, що в день звільнення та по день подання даного позову з ним не проведено остаточного розрахунку при звільненні.

Так, відповідно до довідки Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» станом на 01.06.2023 заборгованість по заробітній платі перед позивачем складає 144666,12 грн, в тому числі:

- премія за 2021 рік, згідно листа Міністерства юстиції України № 32729/16003-23-22/22.4 від 28.04.2022, нарахована в сумі 168531,77 грн;

- премія за IV квартал 2021 року, згідно листа Міністерства юстиції України № 32730/16003-23-22/22.4 від 28.04.2022, нарахована в сумі 8998,05 грн.

З нарахувань проведено утримання податків та зборів, а саме: прибутковий податок 30335,72 грн; військовий збір 2527,98 грн.

Листом від 14.05.2024 за № 4/4-72 Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» повідомило, що ОСОБА_1 в період з 22.07.2019 по 04.07.2022 був виконуючим обов`язки директора ДП «СГ підприємства ДКВС України (№ 1)». Після звільнення з ним проведено розрахунок із заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. На сьогоднішній день в обліку Підприємства наявна заборгованість в сумі 144666,12 грн нарахована премія за підсумками роботи в четвертому кварталі 2021 року та за 2021 рік, яка нарахована при звільненні у липні 2022 року та залишається невиплаченою.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що на день звільнення відповідач повинен був виплатити позивачу належну суму 144666,12 грн. При цьому суд враховує, що ця заборгованість розрахована роботодавцем з утримання військового збору та ПДФО.

Проте, вказана сума заборгованості із заробітної плати не виплачена позивачу у день звільнення, що підтверджено довідкою та листом відповідача.

В матеріалах справи відсутні докази, що вищевказана заборгованість із заробітної плати позивачу виплачена і на день розгляду справи судом.

Листом від 14.05.2024 за № 4/4-72 Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» також повідомило, що виникнення вказаної заборгованості було зумовлено дуже низькою врожайністю у 2022 році та відсутністю на Підприємстві грошових коштів, крім того, з 2023 року та до теперішнього часу Підприємство фактично не здійснює господарську діяльність, що унеможливлює виплату вказаної заборгованості.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.10.2022 у справі № 905/857/19 виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 Цивільного кодексу України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили. Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Оскільки позивача було звільнено 04.07.2022, відповідач мав виплатити йому всі суми, що належать при звільненні у день звільнення.

Таким чином, враховуючи, що при звільненні позивача з ним не був проведений розрахунок та не виплачено усі належні йому суми, суд вважає за необхідне стягнути з Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» на користь ОСОБА_1 існуючу заборгованість із заробітної плати в розмірі 144666,12 грн, отже, вимоги позивача простягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими.

Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача суми компенсації у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, позивач посилається на те, що невиплачена сума 144666,12 грнє частиною його заробітної плати за липень 2022 року.

Обставина порушення відповідачем строків виплати позивачу заробітної плати підтверджена дослідженими в справі доказами та не оспорюється відповідачем.

При цьому сума компенсації позивачем визначена невірно.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Механізм розрахунку суми компенсації наведений у Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 159 від 21.02.2001. Так, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. При цьому індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. Індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається.

Таким чином, суму компенсації частини заробітку, що підлягає виплаті позивачу, суд обраховує шляхом множення суми заборгованості по заробітний платі на індекси інфляції, офіційно визначені за період з серпня 2022 року по червень 2024 року включно.

Таким чином розмір компенсації судом визначено в сумі 25056,17 грн.

Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» на його користь боргу з урахуванням інфляції за весь час прострочення та 3 відсотки річних від простроченої суми, згідно ст. 625 ЦК України, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України. Отже, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України). Тобто, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20.01.2016 у справі № 6-2759цс15, приписи ст. 625 ЦК України не застосовуються до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулює спеціальне законодавство.

Правові висновки щодо відсутності підстав для застосування приписів ст. 625 ЦК України до трудових правовідносин, які регулює спеціальне законодавство також наведено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2019 у справі № 757/14073/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 711/4010/13-ц.

Трудове законодавство передбачає спеціальні правила відповідальності роботодавця за порушення відповідних норм, зокрема можливість стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відтак, відсутні підстави для задоволення цієї вимоги позивача.

Обґрунтовуючи вимоги позову про стягнення з відповідача моральної шкоди, позивач посилався на те, що з липня 2022 року Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» не виконує вимоги ст. 116 КЗпП України, внаслідок цього відповідачем спричинено позивачу моральної шкоди, яка виражається в стражданнях за відсутність тривалий час грошових коштів на існування, що, в свою чергу, порушує його звичайний ритм життя, вимагає від нього додаткових зусиль для організації життя. Розмір моральної шкоди позивач визначив у сумі 10000,00 грн.

Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, суд керується наступним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру.

Компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 216/3521/16-ц). Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини (рішення від 22.02.2005 у справі «Новоселецький проти України» (Novoseletskiy v. Ukraine, заява № 47148/99).

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Згідно з ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У цій справі позивачем доведено порушення його трудових прав Державним підприємством «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» та, як наслідок, спричинення моральної шкоди, внаслідок невиплати як працівнику всіх сум при його звільненні.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12.07.2007).

Враховуючи обсяг порушення трудових прав позивача, завданих цими порушеннями моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від позивача в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, зважаючи на тривалість такого порушення, з урахуванням принципу пропорційності, розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з Державне підприємство «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» на користь позивача моральної шкоди в сумі 5000,00 грн, задовольняючи позов в цій частині частково.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У зв`язку з тим, що позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі до суду позовної заяви, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1747,22 грн, що є пропорційним до задоволеної частини вимог.

Крім того, за п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в ч. 1 ст. 62 ЦПК України.

За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 3, ч. 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

За ст. 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09.06.2017, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

То ж домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (п. 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18).

За висновком, викладеним у п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналіз зазначеної постанови свідчить про те, що вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

У рішенні від 19.10.2000 у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece, заява № 31107/96) (щодо справедливої сатисфакції) ЄСПЛ вирішував питання обов`язковості для цього суду угоди, укладеної заявником зі своїм адвокатом стосовно плати за надані послуги, що співставна з «гонораром успіху». ЄСПЛ указав, що йдеться про договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом. Такі угоди, якщо вони є юридично дійсними, можуть підтверджувати, що у заявника дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли лише між адвокатом і клієнтом, не можуть зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але й ураховуючи також те, чи були вони розумними (§ 55).

З урахуванням наведеного вище, не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17.01.2022 у справі № 756/8241/20.

В обґрунтування витрат на правову допомогу в розмірі 9000 грн, позивач надав до суду копію Акту № 1 від 08.11.2023 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно Договору № 60/3 від 08.11.2023, відповідно до змісту якого надані наступні послуги: підготовка та подання до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя позовної заяви з питання про стягнення заборгованості з заробітної плати та зобов`язати вчинити певні дії 4 год., вартість 6000 грн, супровід справи в суді 1 інстанції 2 год.,вартість 3000 грн; копію квитанції від 27.11.2023 серії СО № 17/16-3 щодо сплати за послуги адвоката на загальну суму 9000 грн.

Разом з тим, надані на підтвердження витрат на правову допомогу документи не повній мірі відповідають вимогам ст. 137 ЦПК України, оскільки не дають суду можливість впевнитися, що вони стосуються витрат позивача на правову допомогу щодо звернення до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» про стягнення заборгованості по заробітній платі, інфляційних втрат, 3% річних, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та моральної шкоди, оскільки у Акті № 1 від 08.11.2023 прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) згідно Договору № 60/3 від 08.11.2023 мова йде про надані адвокатом послуги з підготовки та подання до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя позовної заяви з питання про стягнення заборгованості з заробітної плати та зобов`язання вчинити певні дії та супроводу справи в суді 1 інстанції. Крім того, до матеріалів справи не додано самого договору про надання правової допомоги № 60/3 від 08.11.2023, укладеного між адвокатом Заруднім І.В. та ОСОБА_1 , що унеможливлює суд перевірити повноту та відповідність наданих адвокатом послуг, здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги, та їх вартості.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем не доведені понесені ним витрати на правничу допомогу, а тому ці витрати не підлягають стягненню з відповідача, відтак у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.

На підставі викладеного, ст.ст. 12, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 263-265, 279 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) до Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» (, адреса місцезнаходження: Запорізька область, Запорізький район, с. Дружелюбівка, вул. Олімпійська, 2) про стягнення заборгованості по заробітній платі, інфляційних втрат, 3% річних, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у сумі 144666,12 грн, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплатиу сумі 25056,17 грн та моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного підприємства «Сільськогосподарське підприємство державної кримінально-виконавчої служби України (№ 1)» (, адреса місцезнаходження: Запорізька область, Запорізький район, с. Дружелюбівка, вул. Олімпійська, 2) на користь держави судовий збір у розмірі 1747,22 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Наталія Миколаївна Свідунович

02.05.2025