Номер провадження: 22-ц/813/956/25
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Сєвєрової Є.С.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, визнання інвестиційного договору недійсним, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Свяченої Ю.Б. 19 грудня 2023 року у м. Одеса -

встановила:

У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , який було змінено, та у якому позивач просила визнати недійсним Інвестиційний договір від 29.02.2020 року, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; визнати кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м.

Свої вимоги ОСОБА_2 обґрунтовувала тим, що 17.01.2013 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. ОСОБА_1 , в порядку спадкування за заповітом, набув право власності на кв. АДРЕСА_1 . На час набуття права власності площа квартири складала 37,7 кв.м., в тому числі житловою 25,8 кв.м. Позивач зазначала, що за час перебування у шлюбі технічні та якісні характеристики квартири збільшилися, а саме - площа квартири була збільшена із 37,7 кв.м. до 161,6 кв.м. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2016 року у цивільній справі №522/26117/15-ц, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 було визнано право власності на кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просила задовольнити заявлені вимоги.

01.04.2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просив: визнати спільною сумісною власністю сторін садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку за вказаною адресою, кадастровий номер :01:003:3891; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельної ділянки за вказаною адресою, кадастровий номер :01:003:3891 (т. 1 а.с. 131, 158-167).

Також у зустрічному позові ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні первісного позову.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що за час перебування у шлюбі, на ім`я ОСОБА_2 , було набуто садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та земельну ділянку за вказаною адресою, кадастровий номер :01:003:3891, які є спільною власністю подружжя.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2023 року позов ОСОБА_2 було задоволено частково.

Визнано кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м..

В задоволені решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 садовий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку за вказаною адресою, кадастровий номер :01:003:3891. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку садового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , та земельної ділянки за вказаною адресою, кадастровий номер :01:003:3891.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Оскільки судове рішення в частині зустрічних позовних вимог та у частині позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним Інвестиційного договору від 29.02.2020 року сторонами не оскаржується, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, рішення суду в цій частині не є предметом перевірки апеляційного суду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що 10.06.2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (мати апелянта) була укладена усна «угода про інвестування в будівництво», на виконання якої 10.06.2012 року ОСОБА_3 сплатила 10 000 Євро . 29.02.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений Інвестиційний договір, відповідно до умов до якого з 10.06.2012 року по 29.02.2020 року ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_1 35000 Євро. Апелянт зазначає, що саме вказані грошові кошти були використані для реконструкції спірної квартири.

Відтак, на думку апелянта, вказані обставини свідчать про те, що до укладання шлюбу із ОСОБА_2 , за грошові кошти, належні ОСОБА_3 , ОСОБА_1 провів реконструкцію спірної квартири.

Крім того, ОСОБА_2 не надала жодних доказів на підтвердження своєї участі у придбанні чи суттєвому збільшенні вартості спірного майна.

Сторони про розгляд справи на 03.06.2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для часткового скасування судового рішення та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, 19.06.2012 року, в порядку спадкування за заповітом, ОСОБА_1 набув право власності на кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 37,7 кв.м., в тому числі житловою 25,8 кв.м. (а.с.13-16, т.1).

З акту КП «ЖКС «Порто-Франківській» №150 від 18.07.2012 року вбачається факт встановлення самовільного переобладнання приміщення горища і конструкцій покрівлі над кв. АДРЕСА_1 .

З наявної у матеріалах справи фототаблиці вбачається, що спірна квартира використовується як міні готель (хостел.)

17.01.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб, про що видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.11 т.1).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16.03.2021 року у цивільній справі №522/20604/20, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 17.01.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 52.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2016 року у цивільній справі №522/26117/15-ц, яке набрало законної сили, за ОСОБА_1 було визнано право власності на кв. АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м. (а.с.17-19 т.1). Згідно технічного паспорту на реконструйовану квартиру від 24.02.2016 року, її площа складає 161,6 кв.м., в т.ч. житлова - 59,5 кв.м. (а.с.20-22 т.1).

Вказане судове рішення обґрунтоване тим, що ОСОБА_1 , за власний рахунок, поліпшив стан приміщень загального користування, а саме приміщення підвалу, загальною площею 54,5 кв.м. та горища загальною площею 66,1 кв.м., здійснивши їх реконструкцію.

З даних трудової книжки ОСОБА_2 вбачається, що з 10.09.2013 року позивач працювала в ТОВ «Мібе Україна» на посаді регіонального представника з реклами. З 07.02.2014 року ОСОБА_2 працювала на ПП «Прогрес Фарм» на посаду фахівця розширення ринку збуту. З 05.05.2014 року працювала в ТОВ «СІЛМАФАРМ», з 03.03.2016 року працювала на посаді прикладного програміста у ТОВ «ГІТ» (а.с.27-30 т.1).

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 , останньому нараховувалася заробітна плата за період 2013 2016 рік в орієнтовному розмірі 5500 грн. щомісячно.

Згідно висновку експерта №61/20 від 29.01.2021 року, який складений судовим експертом Рапач К.В., на вирішення експертизи було поставлені наступні питання: Яка ринкова вартість кв. АДРЕСА_1 на час проведення експертизи? Яка ринкова вартість кв. АДРЕСА_1 на час 16.01.2013 року? На скільки у грошовому відношенні збільшилася вартість кв. АДРЕСА_1 , яка була станом на 16.01.2013 року, починаючи з 17.01.2013 року та на час проведення експертизи?

З резолютивної частини висновку експерта вбачається, що ринкова вартість квартири на момент проведення огляду складає 175174 доларів США або 4938674 грн., ринкова вартість квартири станом на 16.01.2013 року складала 39624 доларів США або 316715 грн., в грошовому вираженні вартість квартири збільшилася на 135550 доларів США або 4621959 грн.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану.

У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя.

Згідно зі ст. 57 СК України у редакції на час укладення сторонами шлюбу, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У частині сьомій названої статті передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Крім того, у ст. 58 СК України вказано, що і дохід, який приносить річ, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є також власністю цього з подружжя.

І саме той із подружжя, хто є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім`ї, насамперед дітей (ч. 1 ст. 59 СК України).

У ст. 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України).

Із вищевикладеного можна зробити висновок, що за загальним правилом майно, набуте одним з подружжя до шлюбу, є його особистою приватною власністю, як і доходи, які воно приносить, тоді як спільною сумісною власністю подружжя є майно, набуте під час шлюбу.

Конституція України у ст. 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в ст. 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст. 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», п. 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У ст. 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, ст. 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту ст. 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, та співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі № 214/6174/15-ц зазначено, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

У даному випадку колегія суддів доходить до висновку про доведеність факту значного перетворення об`єкта нерухомості, оскільки з висновку експерта №61/20 від 29.01.2021 року вбачається, що ринкова вартість квартири на момент проведення огляду, у 2020 році, складала 175174 доларів США або 4938674 грн., а ринкова вартість квартири станом на 16.01.2013 року складала 39624 доларів США або 316715 грн., та у грошовому вираженні вартість квартири збільшилася на 135550 доларів США або 4621959 грн. Аналогічно значно збільшилась і загальна площа квартири - з 37,7 кв.м. до 161,6 кв.м.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у ст. 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

Таким чином, при посиланні на вимоги ст. 62 СК України, як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, ОСОБА_2 мала довести, що у збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Колегією суддів встановлено, що позивачкою доведено лише факт істотного збільшення вартості майна, однак, з наявних у справі доказів не підтверджується не тільки факт грошових затрат колишньої дружини ОСОБА_2 , а й факт трудових затрат, коли вона могла б вкладатися якщо не фінансово, то власною працею, у істотне збільшення вартості спірного майна.

Водночас є доведеним, що всі поліпшення при реконструкції квартири були вчинені за рахунок коштів власника майна - ОСОБА_1 , на підставі чого колегія суддів не вбачає передбачених ст. 62 СК України підстав виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, що належало чоловіку на праві особистої приватної власності.

Із системного аналізу норм ст. ст. 57, 60, 63, 66-68,70 СК України вбачається, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними.

Ці вимоги застосовуються і у разі, якщо особиста приватна власність одного з подружжя зазнала перетворень і збільшилась у вартості, однак таке збільшення не було істотним, то інший з подружжя, не власник, має право на 1/2 частину збільшення вартості такого майна, якщо воно пов`язане з вкладенням у об`єкт особистої приватної власності спільних коштів подружжя за час шлюбу.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження того, що її внесок у реконструкцію спірного житлового приміщення у розумінні ч. 1 ст. 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тоді як сам по собі факт перебування позивачки у шлюбі з відповідачем на момент здійснення реконструкції спірного об`єкта нерухомого майна не є підставою для визнання зазначеного майна спільним сумісним майном подружжя.

Одночасно, безпідставними є посилання ОСОБА_1 у зустрічному позові та апеляційній скарзі на інвестиційний договір від 29.02.2020 року, який був укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , предметом якого було зобов`язання забудовника організації спорудження та забезпечення передачу Інвестору об`єкту інвестування, а інвестор, в свою чергу, зобов`язується здійснити відповідне фінансування Об`єкту інвестування на умовах, в порядку та строки, що передбачені договором (а.с.138-144 т.1).

Відповідно до п. 1.1.6. договору, об`єктом інвестування є частина житлових та нежитлових приміщень загальною площею 120,6 кв.м. У п. 4.4.1 договору вказано, що у день укладення усної угоди 10.06.2012 року ОСОБА_3 сплатила ОСОБА_1 10000 Євро. В Інвестиційному договорі міститься визначення проектно-кошторисної документації, як сукупності затверджених у передбаченому чинним законодавством порядку необхідних матеріалів, для спорудження Об`єкту будівництва, в тому числі проектні рішення, робочі креслення, тощо (п. 1.1.7). В п. 2.1. визначено, що Забудовник зобов`язується організувати спорудження та забезпечити передачу інвестору Об`єкт інвестування. Пунктом 6.1. визначається, що Забудовник передає Інвестору Об`єкт інвестування упродовж 6 календарних місяців з моменту державної реєстрації права власності Забудовника на Об`єкт інвестиції та внесення всіх платежів за цим Договором. В п. 1.1.2. договору міститься визначення Акту приймання передачі як документу про передачу Інвестору об`єкта інвестування.

З умов зазначеного договору вбачається, що контрагентом за Інвестиційним договором є мати відповідача - ОСОБА_3 . Як вказано у п. 4.4.1 договору, у день укладення усної угоди інвестування 10.06.2012 року мати сплатила сину 10000 Євро. Однак, колегія суддів приймає до уваги, що діюче законодавство не містить такого поняття, як усний договір інвестування.

Крім того, матеріали справи не містять доказів реального передання/отримання вказаних коштів та реальної можливості 10.06.2012 року сплатити ОСОБА_3 на користь позивача грошову суму у заявленому розмірі.

Звертає на себе увагу також той факт, що інвестиційний договір був укладений у 2020 році, тобто у той же рік, коли ОСОБА_2 звернулась до суду із первісним позовом.

У той же час, виходячи з умов вказаного договору, грошові кошти в сумі 10000 Євро ОСОБА_3 передала сину в день укладення усної угоди інвестування - 10.06.2012 року, однак, матеріали справи не містять пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про причину укладення інвестиційного договору лише у 2020 році, тобто через вісім років після можливої передачі грошових коштів на реконструкцію спірного майна.

Крім того, положення договору не конкретизують, у якій саме формі здійснюється передача об`єкта інвестуванні, враховуючи той факт, що на момент початку реконструкції титульним власником майна вже був ОСОБА_4 . Виникнення обов`язку щодо передачі майна визначене як моментом реєстрації права власності, яке мало місце у 2016 року, та сплатою останнього платежу - 31.12.2021 року, що є істотною суперечністю між умовами вказаного договору.

Також, колегія суддів приймає до уваги, що у мотивувальній частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2016 року у цивільній справі №522/26117/15-ц, яке має преюдиційне значення для вирішення даної справи, зазначено, що ОСОБА_1 за власний рахунок поліпшив стан приміщень загального користування, а саме приміщення підвалу, загальною площею 54,5 кв.м. та горища загальною площею 66,1 кв.м., здійснивши їх реконструкцію.

Жодних згадок про існування усного інвестиційного договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , а також про те, що реконструкція квартири здійснювалась за грошові кошти, належні ОСОБА_3 , вказане судове рішення не містить.

І навпаки, у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 10.02.2016 року у цивільній справі №522/26117/15-ц зазначено, що співвласники будинку - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_3 здійснили поступку своїх прав на приміщення підвалу та горища на користь позивача та надали згоду на реконструкцію вказаних приміщень, у зв`язку із чим позивач, за власний рахунок, значно поліпшив зазначені приміщення, користується ними та не порушує законних прав та інтересів мешканців будинку.

ОСОБА_3 зазначене рішення суду не оскаржувала, тобто у повному обсязі погодилась із доводами, викладеними у ньому.

На підставі викладеного, колегія суддів доходить висновку, що інвестиційний договір від 29.02.2020 року містить ознаки фіктивності, а тому не може бути визнаний належним та допустимим доказом у справі.

При вищевказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із юридичною природою спірних правовідносин і законом, що їх регулює, неправильно застосувавши норми матеріального права, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19.12.2023 року підлягає скасуванню в частині позовних вимог ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, із ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 .

Щодо судових витрат.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови у позові - на позивача.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 9459 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 грудня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м. - скасувати.

Постановити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 161,6 кв.м., житловою 59,5 кв.м. - відмовити.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір у розмірі 9459 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 25 червня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе