БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 2/497/449/25
Ухвала

про залишення позовної заяви без руху

"22" квітня 2025 р. суддя Болградського районного суду Одеської області Кравцова Алла Валентинівна, ознайомившись у приміщенні суду в м.Болград з матеріалами цивільної справи за позовом адвоката Фурман Вікторії Олегівни - представника позивача ОСОБА_1 - до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

ВСТАНОВИЛА:

22.01.2025р. до Болградського районного суду Одеської області з Приморського районного суду м.Одеси надійшов на дотримання правил територіальної підсудності вищезазначений позов. Ухвалою суду від 27.01.2025р. було відкрито провадження у справі та призначена дата судового засідання на 22.04.2025р., але , оскільки судом було встановлено, що вищевказана позовна заява все-ж таки не відповідає вимогам т.175ч.3п.п.2,4-10 та ч.5ст.177 ЦПК України - через те, що справа надійшла з порушенням правил підсудності - вбачається, що позовна заява містить недоліки і підлягає залишенню без руху.

Так, згідно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ОСОБА_2 - він, хоча й зареєстрований у Болградському районі - у с.Ламбрівка, однак воно розташоване на території Тарутинської ОТГ - що є територією колишнього Тарутинського району.

Тарутинський район це ліквідована адміністративно-територіальна одиниця, яка була ліквідована в межах реформи децентралізації - узв`язку з чим змінився адміністративно-територіальний поділ Одеської області зі збереженням її загальних меж. Замість 490 сільських, селищних і міських рад утворено 91 об`єднану територіальну громаду, а замість 26 районів - 7 укрупнених районів. Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 №807-IX, яка набула чинності з 19.07.2020, до складу Болградського району увійшла й територія Тарутинського району Одеської області.

Проте, Законом України № 950-IX від 03.11.2020 року Розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII доповнено пунктом 31, згідно з яким до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів, відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX, але не пізніше 01.01.2022р. (і цей строк наразі продовжений до закінчення військового стану).

Тому, незважаючи на те, що наразі Тарутинський район Одеської області вже не існує юридично, однак Тарутинський районний суд Одеської області не є наразі ліквідованим і його юрисдикція розповсюджується на територію колишнього Тарутинського району до остаточного реформування судів за територіальним принципом, здійснює свою діяльність на тій частині території Болградського району, що є колишньою територією Тарутинського району.

Отже, оскільки матеріали справи не містять належних доказів того, що відповідач проживає на території, яка відносится до територіальної юрисдикції (підсудності) Болградського районного суду Одеської області, - це є недоліком, який перешкоджає розгляду справи Болградським районним судом Одеської області, адже це є порушенням вимог ст.316 ЦПК України.

Інститут підсудності - це не формальний та абстрактний, теоретизований кримінально-процесуальний інститут. Законодавець, встановлюючи правила підсудності, виходив з того, що інститут підсудності - це публічний інститут процесуального права, а дотримання правил підсудності - це обов`язок суду, який не залежить від особистого волевиявлення сторін. За рахунок його запровадження забезпечується оптимальне функціонування судової системи, створюються умови для вирішення поставлених перед нею завдань щодо забезпечення прав людини та громадянина, захищається державний інтерес у справедливому судочинстві. Натомість, порушення правил підсудності, зокрема територіальної, породжує всеосяжний спектр несприятливих для всієї системи правосуддя наслідків - коли суддів притягають до дисциплінарної відповідальності за порушення правил територіальної підсудності при вирішенні, зокрема, цивільних справ. Норма процесуального Закону про заборону зміни або про зміну підсудності під час розгляду цивільної справи встановлена з метою недопущеня затягування судового процесу у часі - т.н. "тяганини" та для зручності учасників справи, що мають намір прибувати у судові засідання для надання суду особистих пояснень, на що мають право, тобто, мають право прибувати до суду, що є найбільш наближеним за територіальним розташуванням до місця проживання учасника справи.

Відповідно до вимог ч.1ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Правова норма, зокрема, ст.31ч.1 ЦПК України, регламентує, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, однак, ст.32 ЦПК України забороняє спори між судами про підсудність, та регламентує, що справа, передана з одного суду до іншого у порядку, що встановлений ст.31 цього Кодексу, - має бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана, але, відповідно до ст.378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Тобто, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) - є порушенням процесуального закону, який є безумовною підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Тому, враховуючи, що справа вже надійшла до Болградського районного суду Одеської області з іншого суду, але йому не підсудна, та, з огляду на те, що законом прямо заборонено в такому випадку справу направляти до іншого суду через те, що, в такому разі, виникне спір про підсудність, - суд дійшов висновку, що представнику позивача слід роз`яснити його право оскаржити ухвалу Приморського районного суду м.Одеси, або звернутися до Болградського районного суду з клопотанням про направлення справи на розгляд за територіальною підсудністю до суду, що розташований за зареєстрованим місцем проживання відповідача. В разі ж надходження клопотання про розгляд справи Болградським районним судом Одеської області - суд розцінить це як бажання позивача взяти на себе відповідальність щодо розгляду справи за неналежною підсудністю.

Тут варто зазначити, що визначення правильної юрисдикції того чи іншого спору має важливе значення. З цього приводу, у п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована ЗУ від 17.07.1997р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2,4,7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у п.24 рішення від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» наголосив на тому, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, і, як зазначено Європейською комісією з прав людини у рішенні у справі «Занд проти Австрії» (доповідь від 12 жовтня 1978 року), термін «судом, встановленим законом» у п.1 ст.6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

Для визначення «суду встановленого законом», зокрема для визначення суду належної юрисдикції, у процесуальному законодавстві України, застосовано підхід віднесення до юрисдикції загальних судів всіх справ, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Таким чином, якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (господарських чи адміністративних) судів, то вона підлягає розгляду загальним судом.

Проте, наскільки б чітко законодавцем не було визначено систему судів та їх юрисдикцію, - практика застосування відповідних норм неодмінно потребуватиме чітких правил. Забезпечення єдиного підходу до формування сталості та єдності судової практики, в тому числі визначення юрисдикційності того чи іншого спору, відповідно до ст.36 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» має забезпечити Верховний Суд. На важливість забезпечення єдності та сталості судової практики вказує наявність в процесуальних кодексах України положень про те, що підставою перегляду судових рішень Великою Палатою Верховного Суду є порушення предметної чи суб`єктної юрисдикції. З цього приводу Європейський суд з прав людини неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через виникнення так званих юрисдикційних конфліктів між національними судами (mutatis mutandis рішення від 09.12.2010р. у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v.Ukraine», заяви №7714/06 та №23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення п.1 ст.6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади.

З цього приводу, ЄСПЛ також зазначав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 01.12.2011р. у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява №34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення п.1 ст.6 Конвенції.

Вказане зумовлено тим, що заявнику має бути забезпечено доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду. Аналогічні по своїй суті висновки висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21.11.2018р. у справі №243/5078/17, від 12.12.2018р. у справі №490/9823/16-ц, та від 12.12.2018р. у справі №761/12676/17.

Отже, правильне визначення юрисдикції справ має надважливе значення в практиці судів, адже судове рішення, яким навіть правильно вирішено спір по суті, не може вважатися таким, що ухвалене судом, що встановлений законом, якщо при його ухваленні було допущено порушення юрисдикції. Правильне обрання юрисдикції має стати своєрідним наріжним каменем, на якому буде побудований весь розгляд справи. Саме цьому має бути приділені максимальна увага на початку справи.

Таким чином, вбачається, що дана справа помилково направлена для розгляду Болградському районному суду Одеської області.

Відповідно до п.1ч.1ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Однак, згідно ст.32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого у порядку, що визначений статтею 31 цього Кодексу, має бути прийнята до свого провадження судом, якому вона надіслана.

Проте, розгляд судом непідсудної йому справи може призвести до ухвалення незаконного рішення, обмежити право кожного на судовий захист належним судом, позбавити можливості скористатися правом на апеляційне чи касаційне оскарження рішення.

Крім того, згідно ч.1ст.378 ЦПК України, порушення правил виключної підсудності є підставою для скасування рішення і передачу справи на новий розгляд до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Однак, відповідно до ч.2 цієї ж статті, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Таким чином, враховуючи, що кожний з учасників справи як позивач, так і відповідач у цивільно-процесуальному судочинстві наділені правом оскаржити остаточне рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, у даному випадку, суд, перед вирішенням питання щодо відкриття провадження, має з`ясувати думку сторін щодо наявності бажання заявити суду про непідсудність даної справи Болградському районному суду Одеської області.

Також у позові не вказані підстави звернення до суду, оскільки, згідно відомостей, вказаних у тексті позову, - подружжя дітей немає, а тому цей шлюб згідно чинного законодавства підлягає розірваннню в органі РАЦС.

Також наданий преставником позивача вищевказаний позов не враховує усіх вимог, передбачених ЦПК України, а саме, не вбачається, що позивач є належним. Так, відповідно до положень ч.1ст.14 Сімейного кодексу України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Згідно вимог ч.1ст.110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Ст.56ч.4 СК України визначає, що примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч.ч.1,2,6ст.13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Обов`язковість врахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів, тобто, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах ВС, - враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Оскільки позов пред`явлений особою, яка не є подружжям, суд, у даному випадку, враховує роз`яснення Пленуму ВС України у п.15 Постанови №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», - згідно якого сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю, а правила ЦК про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються. Отже, волевиявлення особи, щодо розірвання шлюбу - є її індивідуальним бажанням, що залежить від обставин, які склалися під час спільного проживання у шлюбі і має виражатися самостійно у певних діях, зокрема, щодо реєстрації шлюбу та подання позову про розірвання шлюбу. Тобто, право на подачу позову про розірвання шлюбу є особистим правом подружжя та не підлягає передорученню.

Однак, Верховний Суд Постановою у складі колегії суддів 1-ї судової палати КЦС від 09.07.2021р. (справа №607/10879/20), визначив, що в разі, якщо до позовної заяви додано ордер на представництво інтересів позивача та копію договору про надання правової допомоги відповідно до якого адвокат має право складати, підписувати та подавати за дорученням клієнта скарги, заяви, клопотання, у тому числі - позовні заяви, відзиви, заперечення... тощо, з питань розірвання шлюбу, - це свідчить про наявність належних повноважень в адвоката на надання правової допомоги, якому надано всі процесуальні права та обов`язки визначені для позивача з уих питань.

Ст.ст.237,238 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до змісту чинного законодавства може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Ч.4ст.62 ЦПК України передбачено, що повноваження адвоката, як представника, - підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до ЗУ "Про адвокатуру і адвокатську діяльність", а, згідно зі ст.26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Однак, з наведеного вище нормативного регулювання предмету та підстав позову вбачається, що адвокат, як представник особи, яка звертається до суду саме з питанням про розірвання шлюбу, для підтвердження своїх повноважень учасника справи має надати суду договір про надання правової допомоги що підтверджує правомочність адвоката на вчинення дій в інтересах клієнта саме з цього питання - з якого має вбачатися воля позивача на розірвання шлюбу.

Крім того, до позову адвоката не додано договору про надання правової допомоги позивачу з питань, що стосуються його особистих немайнових прав, які не підлягають передорученню, - позовну заяву від імені позивача в частині вимог про розірвання шлюбу подано неналежною особою, - якою суду не надано доказів особистого волевиявлення позивача щодо розірвання шлюбу та надання таких повноважень заявнику самим позивачем.

Так, як вбачається з позову, він підписаний адвокатом Фурман В.О. представником відповідача за ордером, що не надає цьому представнику права на участь у справі з розгляду позову щодо особистих питань сторін, зокрема, щодо розірвання шлюбу лише вчиняти інші дії, у даному випадку, від імені довірителя, лише подавати документи до суду, але не підписувати їх і не брати участь у справі.

Так, відповідно до положень ч.1ст.14 Сімейного кодексу України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Згідно з вимогами ч.1ст.110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Ст.56ч.4 СК України визначає, що примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до вимог ч.ч.1,2 та 6 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Тому суд, у даному випадку, має враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, надані у п.15 Постанови №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», - згідно якого сімейне законодавство не передбачає можливості розірвання шлюбу представником одного з подружжя або їх обох за довіреністю останніх, а правила ЦК про представництво, довіреність і доручення на ці правовідносини не поширюються. Отже, волевиявлення особи, щодо розірвання шлюбу - є її індивідуальним бажанням, що залежить від обставин, які склалися під час спільного проживання у шлюбі і має виражатися самостійно у певних діях, зокрема, щодо реєстрації шлюбу та подання позову про розірвання шлюбу. Тобто, право на подачу позову про розірвання шлюбу є особистим правом подружжя та не підлягає передорученню.

Однак, Верховний Суд Постановою у складі колегії суддів 1-ї судової палати КЦС від 09.07.2021р. (справа №607/10879/20), визначив, що в разі, якщо до позовної заяви додано ордер на представництво інтересів позивача та копію договору про надання правової допомоги відповідно до якого адвокат має право складати, підписувати та подавати за дорученням клієнта скарги, заяви, клопотання, у тому числі позовні заяви, відзиви, заперечення... тощо, - це свідчить про наявність належних повноважень в адвоката на надання правової допомоги, якому надано всі процесуальні права та обов`язки визначені для позивача. Проте, ст.ст.237,238 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до змісту чинного законодавства може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє.

З наведеного вище нормативного регулювання предмету та підстав заяви, а також з тексту довіреності вбачається, що представник відповідача, на підтвердження своїх повноважень учасника справи надає довіреність на загальне представництво відповідачки - щодо всіх її майнових прав, проте, у даному випадку, має надати суду довіреність чи договір, згідно яких особа, у даному випадку, відповідачка, довіряє представнику представляти свої особисті інтереси у суді стосовно саме розірвання шлюбу.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про необхідність надання можливості представнику позивача усунути вищевказані недоліки позов для ухвалення судом об`єктивного і справедливого рішення на підставі належних і допустимих доказів.

Тому, керуючись ст. ст.95,175,177,185,260 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Залишити без руху позов адвоката Фурман Вікторії Олегівни - представника позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Роз`яснити позивачу (його представнику) його право оскаржити в апеляційному порядку ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 02.01.2025р. про направлення справи за неналежною підсудністю або звернутися до Болградського районного суду Одеської області суду з клопотанням про направлення справи за належною підсудністю, або - з клопотанням про відкриття провадження, - у строк, не пізніше 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали - з наданням доказів належного представництва.

Також роз`яснити представнику позивача, що вона має усунути недоліки позову шляхом надання суду доказів щодо волевиявлення позивачки стосовно розірвання шлюбу, а саме - договору з волевиявленням особи про її представництво заявницею у суді саме з питання розірвання шлюбу.

Роз`яснити заявнику, що, в разі неусунення зазначених недоліків, - заява буде вважатися неподаною та повернута заявнику, що не перешкоджатиме зверненню з нею до суду повторно після усунення її недоліків.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А.В. Кравцова