Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 695/3167/24
номер провадження 2/695/412/25

27 червня 2025 року м. Золотоноша
Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області у складі:
головуючого судді Середи Л.В.,
за участю секретаря с/з Оніщенко Н.В., Землянухіної Є.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: Перша Золотоніська державна нотаріальна контора, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, -
Позивач ОСОБА_1 через свого представника, адвоката Чирви О.В. звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просить:
- встановити факт, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_3 ;
Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_3 у зв`язку з чим відкрилась спадщина на вказане вище майно. Заповіту після своєї смерті ОСОБА_3 не залишила, а тому спадкування здійснюється за законом. Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними дітьми покійної ОСОБА_3 і відповідно відносяться до першої черги спадкування майна покійної.
Після смерті своєї матері позивач звернулася до Першої золотоніської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини у зв`язку з чим 02.11.2015р. була відкрита спадкова справа №220/2015.
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований в квартирі ОСОБА_3 , однак у вказаній квартирі не проживає, так як ще в 2002 році виїхав до Російської Федерації та постійно проживає там. Після 2014 року ОСОБА_2 в Україну не приїжджав, в похоронах матері участі не брав, відносини із позивачем не підтримує.
Разом із тим 09.04.2024р. державним нотаріусом позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на все майно, яке належало за життя її матері, оскільки, на думку нотаріуса спадщину після смерті матері прийняло обоє спадкоємців, тобто позивач, яка звернулася до нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини та відповідач, шляхом спільної реєстрації за місцем постійного проживання разом із спадкодавцем на день її смерті.
Позивач вважає, що ОСОБА_2 хоч і був зареєстрований в квартирі спадкодавця на момент її смерті, однак у вказаній квартирі не проживав, заяву про прийняття спадщини не подавав, а тому позивач, вважаючи свої права порушеними змушена звернутись до суду з цим позовом про визнання права власності на спадкове майно.
Ухвалою судді від 22.08.2024р. відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання, роз`яснено відповідачу право на подання відзиву.
Ухвалою суду від 24.01.2025р. підготовче провадження по даній справі закрито, справу призначено до розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, вказувала, що відповідач не проживає в Україні з 2004 року, відвідував матір на декілька днів, а після 2014 року не приїжджав взагалі. Із відповідачем вона не спілкується, жодних відносин не підтримують.
Представник відповідача позовні вимоги підтримала повністю та наполягала на їх задоволенні, вказувала, що хоча місце проживання відповідача зареєстроване разом із спадкодавцем єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті своєї матері є позивач, а тому відмова нотаріуса перешкоджає позивачу належним чином оформити свої спадкові права. Наполягала, що матеріали справи містять достатньо доказів для задоволення казаних позовних вимог.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився із невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином шляхом направлення на адресу місця проживання відповідної кореспонденції, яка повернулася до суду із відмітками «за закінченням терміну зберігання» та «адресат відсутній за вказаною адресою». Крім того виклик відповідача здійснювався шляхом розміщення оголошення на відповідному сайті суду.
Суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд та звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду.
Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи.
При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18).
У зв`язку з тим, що належним чином повідомлений відповідач не з`явився в судове засідання, причини неявки не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, суд вважає за можливе розгляд справи проводити за його відсутності.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: Перша Золотоніська державна нотаріальна контора, скерувала 29.08.2024р. до суду листа відповідно до якого заперечень на позовні вимоги не подає, просить справу розглянути у відсутності нотаріуса.
У ході розгляду справи судом було допитано свідків, а саме:
- свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні надала пояснення, що вона проживає у сусідньому під`їзді з 2000-х років і особисто знала покійну ОСОБА_3 . Зі слів свідка, вона була обізнана про те, що у ОСОБА_3 було двоє дітей: позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 .. Зазначила, що після повернення з армії відповідач ОСОБА_2 виїхав до міста Москва, де, за її відомостями, проживає й досі. Коли ОСОБА_3 захворіла, догляд за нею здійснювала її дочка ОСОБА_1 .. Окрім догляду, саме ОСОБА_1 організовувала поховання своєї матері. Підтвердила, що ОСОБА_2 на похороні не було, і він взагалі не приїжджав до України у цей період.
- свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні надала пояснення, що знала покійну ОСОБА_3 з молодості, приблизно з 1960-х років. Підтвердила, що ОСОБА_3 мала двох дітей: позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 . За словами свідка, вона не бачила Відповідача ОСОБА_2 у квартирі за місцем проживання ОСОБА_3 з 2001 року. Також повідомила, що сама ОСОБА_3 розповідала їй, що її син поїхав до міста Москва, там одружився і зараз постійно там проживає. Свідок зазначила, що коли ОСОБА_3 захворіла, догляд за нею здійснювала її дочка ОСОБА_1
- свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні надала пояснення, що вона є свекрухою позивача та добре знала покійну ОСОБА_3 .. Зі слів свідка, їй відомо, що ОСОБА_3 мала двох дітей: позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 . Свідок зазначила, що відповідач ОСОБА_2 востаннє приїздив до своєї матері у 2008 році. Вона також підтвердила, що ОСОБА_2 проживає в місті Москва приблизно з 2003 року та не приїжджав на похорон матері.
Заслухавши позивача та її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, суд зазначає про таке.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 , що стверджується копією свідоцтва про народження (серії НОМЕР_1 ) та копією свідоцтва про укладення шлюбу (серії НОМЕР_2 ), які містяться в матеріалах справи.
Згідно з даними свідоцтва про смерть (серія НОМЕР_3 ) ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 13.05.2015 складено актовий запис №149.
Після смерті ОСОБА_3 Золотоніською міською державною нотаріальною конторою 08.05.2015р. заведена спадкова справа за №220/2015. Із копії вказаної спадкової справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері ОСОБА_3 ..
Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина на:
- квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, видане Золотоніською міською радою 21.02.2001 р.;
Спадкування в Україні регулюється ЦК України, а за умови наявності в таких відносинах іноземного елемента застосовується норми Закону України «Про міжнародне приватне право».
У силу положень статті 1216 ЦК України спадкування це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до положень статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.
З досліджених у судовому засіданні письмових доказів слідує, що за життя ОСОБА_3 заповіт не складала, отже, спадкування на належне спадкодавцю майно здійснюється за законом.
Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
За змістом ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що визначено частиною першою статті 1270 ЦК України.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Частиною першою статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.
Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину.
При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини.
Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця.
Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця.
Так, частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи.
За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Як вбачається з матеріалів спадкової справи, остання містить довідку №3110, яка видана виконавчим комітетом Золотоніської міської ради та відповідно до якої ОСОБА_3 була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . Також за даною адресою зареєстрований ОСОБА_2 , 1979 р.н.
Згідно доданої до позовної заяви довідки від 10.04.2024р за №6, що видана ЖБК «Надія», за адресою: АДРЕСА_2 за період із 2001 р. по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала власниця квартири ОСОБА_3 . Згідно даних домової книги в 2001 році зареєстрований син померлої ОСОБА_2 , який фактично з 2002 року не проживає за вище вказаною адресою. На день смерті ОСОБА_3 за вказаною адресою проживала тільки вона, інших осіб в даній квартирі не проживало.
Вказані відомості щодо не проживання відповідача за адресою місця його реєстрації співпадають із зазначеними вище поясненнями свідків.
Відтак, судом встановлено, що позивачка є дочкою померлої ОСОБА_3 ..
Позивач у встановлений законодавством строк звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї матері, тобто у встановленому законом порядку прийняла спадщину.
Відповідач же за даною адресою лише зареєстрований, протее ні до відкриття спадщини ні на час відкриття спадщини не проживав, а сама по собі реєстрація місця проживання не може вважатися саме місцем проживання та свідчити про своєчасність прийняття спадщини, тому слід вважати, що ОСОБА_2 , як спадкоємець не прийняв своєчасно спадщину, що відкрилася після смерті його матері, а отже, не набув права на спадкове майно.
Отже єдиним спадкоємцем першої черги, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_3 , яка знаходиться та зареєстрована на території України, є позивач ОСОБА_1 .
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Аналіз норм чинного законодавства України дозволяє дійти висновку, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.
Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Суд встановив, що позивач не може в нотаріальному порядку оформити спадщину після смерті матері, яка знаходиться на території України, а тому обґрунтовано звернувся до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.
Суд оцінивши подані позивачем докази, вважає їх належними, допустимими та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, підтверджують існування обставин на які посилається позивач, а в сукупності, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи.
З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.
Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов`язані зі зверненням до суду і розглядом цивільної справи.
Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 49, 78, 81, 141, 158, 206, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет позову: Перша Золотоніська державна нотаріальна контора, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом задовольнити.
Встановити, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 своєї матері ОСОБА_3 .
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на:
- квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на квартиру, видане Золотоніською міською радою 21.02.2001 р.;
Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Середа Л.В.