Номер провадження: 22-ц/813/3665/25
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2025 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, постановлене під головуванням судді Бобуйка І.А. 04 грудня 2024 року у м. Одеса,

встановила:

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси із позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що у позивачки та відповідача різні погляди на життя і рішення сімейних питань. Подальше сумісне проживання та збереження шлюбу між сторонами неможливе, оскільки спільне життя не склалось, спільне господарство не ведеться, у сторін відсутнє взаєморозуміння, примирення між ними неможливе, між сторонами припинились фактичні шлюбні стосунки. Позивачка вказує, що шлюб існує формально.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року позов ОСОБА_2 було задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 20 вересня 2008 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1318, серія НОМЕР_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд проігнорував заяву відповідача про надання строку на примирення подружжя, незважаючи на те, що подружжя разом із дітьми проживає разом у м. Дуйсбург, Федеративна Республіка Німеччина, а не окремо, як було зазначено у позовній заяві.

Крім того, суд першої інстанції розглянув справу з порушенням територіальної підсудності, оскільки відповідач зареєстрований у Білгород-Дністровському районі Одеської області.

Сторони про розгляд справи на 03 червня 2025 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явився представник ОСОБА_2 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, шлюб між громадянкою Республіки Білорусь ОСОБА_2 та громадянином України ОСОБА_1 зареєстровано 20 вересня 2008 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 1318, серія НОМЕР_1 .

Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У 2022 році позивач, відповідач та їхні діти виїхали до Німеччини, отримавши там прихисток від війни, та наразі позивачка із дітьми проживає разом у м. Дуйсбург, Федеративна Республіка Німеччина. ОСОБА_1 мешкає окремо.

З довідки Поліцейського управління Дуйсбурга вбачається, що 31 березня 2025 року ОСОБА_1 висловлювався нецензурно на адресу ОСОБА_2 , при цьому у минулому кривдник вже проявляв фізичну агресію до потерпілої. Крім того, останнім часом кривдник усе частіше поводився вербально агресивно щодо потерпілої.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_2 посилалась на те, що родина фактично розпалася, з липня 2023 року сторони як сім`я не проживають, не виконують сімейні та подружні обов`язки, не ведуть спільного господарства, подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе.

Статтею 51 Конституції України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Відповідно до ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

Згідно ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Згідно зі ст. 111 СК України, суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя, оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесі розгляду конкретної справи.

Статтею 2 ЦПК України визначено, що розумність строків розгляду справи судом є однією з основних засад цивільного судочинства.

Частиною 7 ст. 240 ЦПК України визначена можливість суду у справі про розірвання шлюбу суд зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців.

Водночас, у п. 4 ч. 1 ст. 251 ЦПК України встановлено обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі надання сторонам у справі про розірвання шлюбу строку для примирення.

Системний аналіз наведених положень матеріального та процесуального права дає підстави для висновку, що заходи для примирення подружжя вживаються судом за таких умов: це не суперечить моральним засадам суспільства; існують об`єктивні обставини, які свідчать, що такі заходи можуть бути дієвими, тобто такими, що можуть призвести до примирення сторін; застосовані заходи для примирення подружжя, якщо вони мають наслідком зупинення провадження у справі, не повинні суперечити загальним засадам цивільного судочинства та не порушувати розумність строків розгляду справ.

У постанові Верховного Суду від 26 листопада 2018 року у справі №761/33261/16-ц зроблено висновок по застосуванню ст. 111 СК України та вказано, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.

У постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі №200/952/18 зазначено, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя, збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. З цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Вивчивши надані сторонами та наявні у матеріалах справи докази, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про неможливість збереження шлюбу, який вже носить формальний характер, оскільки сторони подружні відносини припинили та спільного господарства не ведуть, що суперечить правам та інтересам позивача, і вказані обставини є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Згідно ст. 18 ч. 2 п. 3, ст. ст. 51, 56 ч. 3, ст. 110 ч. 1 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя.

Враховуючи викладене та задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу.

У даному випадку, колегія суддів приймає до уваги, позивач ОСОБА_2 категорично наполягала на розірванні шлюбу, що передусім свідчить про її сформоване бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем. Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його правомірні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.

Безпідставними при цьому є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що 29 листопада 2024 року представником відповідача було подано клопотання про надання строку на примирення подружжя, обґрунтоване тим, що відповідач докладає максимум зусиль для збереження спільного шлюбу, що вказує на безумовний характер бажання зберегти шлюб, що не було враховано судом першої інстанції.

Колегія зазначає, що надання строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком, а тому, враховуючи, що ОСОБА_2 не бажала зберігати подружні відносини із відповідачем, заперечувала проти примирення сторін, то доводи апелянта про порушення його права на призначення подружжю строк для примирення є безпідставними.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач ОСОБА_2 бажає зберегти шлюб, і навпаки, остання наполягала на його розірванні. Заява про відмову від позовних вимог від ОСОБА_2 до суду апеляційної інстанції не надходила.

Таким чином, доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про нібито бажання сторін зберегти шлюб є припущеннями, а на припущеннях суду заборонено ухвалювати судове рішення (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Необгрунтованими також є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням територіальної підсудності, оскільки відповідач зареєстрований у Білгород-Дністровському районі Одеської області.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що за положеннями ст. 28 ЦПК України, позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

У даному випадку, оскільки місце проживання ОСОБА_2 зареєстровано у Хаджибейському (Малиновському) районі м. Одеси, то підсудність даної справи відноситься до юрисдикції Малиновського районного суду м. Одеси.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 26 червня 2025 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе