Справа № 541/2892/23
Номер провадження 2/541/36/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

25 червня 2025 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Городівського О.А.

за участю секретаря судового засідання - Ніколаєнко М.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача, адвоката Яковенка Г.М.,

представника відповідача, адвоката Степаненко О.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельним сервітутом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельним сервітутом, мотивуючи свої вимоги наступним. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.01.1994 р. вона є власницею частини будинку у житловому будинку АДРЕСА_1 . Інша частина цього ж будинку належить відповідачці.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 до 2007 року перебувала у спільному користуванні позивачки та відповідачки, й у 2007 році була приватизована Сторонами з оформленням державних актів про право власності на земельні ділянки. При цьому, позивачці була надана у власність земельна ділянка кадастровий номер :50:039:0042, на якій розташована частина будинку, а відповідачці - земельна ділянка кадастровий номер :50:039:0041, на якій розташована її частина будинку.

Внаслідок приватизації сторонами спору земельної ділянки спільного користування виникла ситуація, при якій частина цієї колись спільної, земельної ділянки, а саме тої, що тепер належить позивачу, втратила будь-який зв`язок із землями загального користування, адже стала обмеженою з усіх чотирьох сторін приватними земельними ділянками інших осіб. Зокрема, від вулиці Личанської, до якої відносилися і дотепер відносяться земельна ділянка позивачки і земельна ділянка відповідачки. Земельна ділянка позивача відокремлена саме земельною ділянкою, що належить відповідачці.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.06.2021 року в справі №541/1002/19 встановлено на користь ОСОБА_1 оплатний безстроковий земельний сервітут для забезпечення її права проходу та проїзду на велосипеді через частину земельної ділянки з кадастровим номером :50:039:0041, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 і належить відповідачці на праві власності. Площа земельної ділянки для встановлення земельного сервітуту складає 28,5 кв.м. Ширина сервітутної ділянки 1,50 м. Межі, що відокремлюють ділянку земельного сервітуту встановлено відповідно до висновку експертів Полтавського відділення Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз. Сервітут зареєстровано належним чином у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. В позовній заяві, яка була предметом розгляду по цивільній справі №541/1002/19, позивач просив суд при встановленні сервітуту (права користування) земельною ділянкою передбачити наступні види сервітуту:

- забезпечення її та членів моєї сім`ї та інших осіб, які відвідують в особистих та/або в службових цілях, без погодження в кожному окремому випадку з власником ОСОБА_2 права цілодобового проходу в обидві сторони через визначені цим сервітутом частину земельної ділянки, а також проїзду нею в обидві сторони велосипедом;

- отримання права без отримання окремого дозволу власника, у відповідності діючих нормативних актів і затверджених проектів, або письмових дозволів власника прокладати через сервітутні ділянки трубопроводи водопостачання, водовідведення, газозабезпечення, мережі енерго-електрозабезпечення, зв?язку, та інших ліній і комунікацій тощо, та обслуговувати їх самостійно та/або через представників та/або спеціалістів уповноважених служб та підприємств.

При розгляді даної цивільної справи суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в частині встановлення безстрокового земельного сервітуту на право проходу та проїзду на велосипеді до земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 , яка належить позивачу ( ОСОБА_3 ) через земельну ділянку за адресою АДРЕСА_2 , яка належить Відповідачу ( ОСОБА_2 ) та ухвалив відповідне рішення.

На даний час, відповідачка, формально зробивши вигляд часткового виконання судового рішення, фактично постійно вчиняє перешкоди у реалізації ОСОБА_1 та членами її сім?ї та іншими особами, які відвідують її в особистих та/або в службових цілях прав на сервітутне користування земельною ділянкою у визначеному судом обсязі, фактично знущаючись психологічно і фізично на позивачкою і над її сім?єю (в тому числі над дитиною неповнолітнім онуком позивача).

Відповідачка, явно з метою перешкоджання ОСОБА_1 і, особливо членам сім?ї та іншим особам, які відвідують її в особистих та /або в службових цілях проходу (проїзду велосипедом) через сервітутну ділянку постійно перевішує її шнуром для сушіння білизни на якій розміщує всілякі, навіть брудні, ганчірки. Такі дії не лише унеможливлюють можливість проїзду велосипедом, а й істотно ускладнюють прохід пішки.

Під хвірткою на вході на сервітутну ділянку з АДРЕСА_2 відповідачка постійно навмисно складаєте цеглу і розкидаєте уламки цегли, що перешкоджає заїзду велосипедом, а також заважає вивезенню контейнеру для сміття. В цілому по сервітутній ділянці постійно розкидано різноманітне сміття, металобрухт, дошки, інші будівельні матеріали та непотріб.

По сервітутній ділянці постійно бігають кози і кури, через яких постійно забруднюється одяг при проході. Прямо на сервітутній ділянці росте шовковиця, гіляки якої заважають проходу і проїзду, а в період плодоносіння плоди забруднюють одяг.

На дровнику біля будинку, у безпосередній близькості до сервітутної ділянки, відповідачка з її сином вивісили вулик з бджолами, які часто жалять, в тому числі неодноразово викликаючи алергічні реакції.

На вхідну хвіртку з вул. Личанської відповідачка явно навмисне повісила зламаний замок та й ще густо вимазаний мастилом. Цей замок, щоб відкрити, потрібно витратити дуже багато часу, а дитина (внук) взагалі не може це зробити самостійно, через що неодноразово промокала під дощем і мерзла на вулиці, застуджуючись (зокрема у листопаді 2021 р.).

На невістку відповідачка кидалися з ножом і погрозами, псувала їй одяг, закривали перед нею хвіртку, не пропускаючи її на сервітутну ділянку для проходу у частину будинку, яка належить позивачу.

При цьому слід зазначити, що відповідачка навмисно перекручує судове рішення не маючи на це ніякого права (навіть у своїх листах копії яких додаю до позову) при тому коли ні ОСОБА_2 ні іншим особам не дано такого права самовільно змінювати текст частини судового рішення та змінювати текст частини задоволених в судовому рішенні на користь ОСОБА_1 позовних вимог.

Довільно трактуючи судове рішення, безпідставно заперечує право користування сервітутною ділянкою членам родини позивача: сину, невістці та онукові, які постійно проживають у належній ОСОБА_1 частині будинку з її дозволу та з її бажання, на що позивачка та вони звичайно мають безумовне право, також забороняє прохід по цій ділянці друзям та знайомим. Позивачка зазначає, що її права, пов?язані з житлом, невід?ємно пов?язані з правами членів її родини, тому ці заперечення відповідачки вважає безпідставними і спрямованими на вчинення перешкод.

Вчинення зазначених та інших перешкод у користуванні сервітутною ділянкою продовжується і до цього часу.

Позивач просила суд зобов`язати ОСОБА_2 , власницю частини будинку, що проживає за адресою: АДРЕСА_3 усунути всі наявні перешкоди, позивачу та членам її сім`ї та іншим особам, що відвідують її в особистих та /або службових цілях без погодження в кожному окремому випадку з власником земельної ділянки ОСОБА_2 , можливість цілодобового користування через визначені цим сервітутом частини (частину) земельної ділянки шляхом забезпечення вільного проходу (проїзду велосипедом) і не чинити таких та будь-яких інших перешкод у подальшому. Також просила зобов`язати ОСОБА_2 надати їй квитанцію щодо сплати податку за сервітутну ділянку, або документ про звільнення її від сплати за законом або іншими підставами від оподаткування земельної ділянки. Окрім того, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь моральну (не майнову) шкоду в розмірі 15000 (п?ятнадцять тисяч) грн.

Відповідно до ухвали судді від 22 серпня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

19.09.2023 на адресу суду від ОСОБА_4 , яка є представником відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник зазначила, що вважає позов необґрунтованим, а тому він не підлягає задоволенню з огляду на наступне. По-перше, право земельного сервітуту виникає з моменту його державної реєстрації незалежно від підстави виникнення договору чи рішення суду. Договір може бути зареєстрований після досягнення домовленості щодо усіх його істотних умов та втілення у форму, передбачену законом, рішення суду після вступу його у законну силу. По-друге, даним позовом ОСОБА_1 намагається здійснити підміну рішення суду, а саме прийняти рішення стосовно питання, яке вже було предметом розгляду в суді та стосовно якого прийнято рішення, що набрало законної сили. Так, 10.05.2019, ОСОБА_1 звернулася до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області із позовом до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту щодо земельної ділянки. Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.06.2021 року у справі №541/1002/19, яке залишено в силі постановою Полтавського апеляційного суду від 02.09.2021, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення сервітуту щодо земельної ділянки задоволено частково. По-третє, аналізуючи зміст позовної заяви та додатків до неї, вбачається, що перешкод у користуванні земельним сервітутом ОСОБА_1 з боку ОСОБА_2 не вчиняється. Зазначила, що позивач взагалі не проживає за адресою: АДРЕСА_2 , а вже протягом декількох років проживає за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується самою ОСОБА_1 в доданих матеріалах справи. Позов ґрунтується виключно на наявності сусідських сварок між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (син позивача) та ОСОБА_6 (співмешканка сина), сама позивачка в даних сварках не фігурує. По-четверте, дослідивши докази та перевіривши їх на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку сторона відповідача вважає, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів і не довела, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні сервітутною земельною ділянкою, а також того, що указані позивачем дії/бездіяльність відповідача порушують її права, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову та його необґрунтованості. По-п`яте, щодо позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 квитанцію щодо сплати податку на сервітутну ділянку, або документ про звільнення її від сплати за законом або іншими підставами від оподаткування земельної ділянки, то дана вимога жодним чином не стосується правової суті позову про усунення перешкод у користуванні земельним сервітутом та не може бути визнана судом належним способом захисту порушеного права.

27.09.2023 від позивача до суду надійшла відповідь на відзив. В якому вона стверджувала, що відповідач по справі, довільно трактуючи рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.06.2021 у справі №541/1002/19, безпідставно заперечує право користування сервітутною ділянкою членам її родини. Не заперечувала факту її непроживання в будинку за адресою: АДРЕСА_2 . Однак вказала, що має право мати доступ до нього цілодобово. Просила суд відмовити в задоволенні вимог відповідача, викладених у відзиві.

У подальшому, 09.10.2023 від представника відповідача на адресу суду надійшли додаткові пояснення у справі. По-перше, позивач у відповіді на відзив (як і в позовній заяві) допускає егоїстичне та грубе перекручування рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 16.06.2021 у справі №541/1002/19, яке залишено в силі постановою Полтавського апеляційного суду від 02.09.2021, та намагається здійснити підміну рішення суду, а саме прийняти рішення стосовно питання, яке вже було предметом розгляду в суді та стосовно якого прийнято рішення, що набрало законної сили. Судом вже вирішено питання щодо вимоги ОСОБА_1 стосовно права членів її сім`ї та інших осіб, які відвідують землекористувача в особистих та/або в службових цілях, без погодження в кожному окремому випадку з власником відповідачкою ОСОБА_2 цілодобово проходити в обидві сторони через визначені цим сервітутом частини (частину) земельної ділянки, а також проїжджати нею в обидві сторони велосипедом, а саме відмовлено в задоволенні цієї позовної вимоги. При цьому відповідачем жодним чином не заперечується право ОСОБА_1 на користування сервітутною земельною ділянкою, більш того, позивачці не створюється жодних перешкод у такому користуванні. Просили звернути увагу суду на те, що жодного доказу створення перешкод з боку ОСОБА_2 позивачці до матеріалів справи не додано. Інші вимоги позивача заперечувала та просила відмовити у задоволенні позовної заяви про усунення перешкод у користуванні земельним сервітутом в повному обсязі.

Ухвалами суду від 16.01.2024 клопотання позивача задоволені та призначено ряд експертиз по справі, а саме житлово-будівельну технічну та судово-психологічну. Однак, 20.05.2024 представником позивача адвокатом Яковенком Г.М. направлена на адресу суду заява про відмову у проведенні експертизи, у зв`язку з надмірно високою вартістю експертного дослідження.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2024 року підготовче провадження по справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті.

28.04.2025 позивач надала до суду додаткові пояснення, в яких просила суд, перед винесенням рішення, звернути увагу на повний текст рішення по справі №541/1002/19, а саме стосовно задоволеної судом без змін позовної вимоги права проходу, проїзду на велосипеді земельної ділянки.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Яковенко Г.М. з`явилися в судове засідання та просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник Степаненко О.В. також з`явилися в судове засідання, просили суд відмовити у задоволенні позовної заяви про усунення перешкод у користуванні земельним сервітутом у повному обсязі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Земельні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються Конституцією України, Земельним Кодексом України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до п. 2 ст. 395 ЦК України одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

Згідно зі ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Отже, сервітут це право обмеженого користування чужим майном.

Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким способом.

Таким чином, підставою встановлення сервітуту є відсутність у будь-якої особи, у тому числі й у власника майна, можливості задовольнити свої потреби іншим способом, як встановлення права користування чужим майном сервітуту.

Стаття 99 ЗК України передбачає види права земельних сервітутів. Однак цей перелік не є вичерпним.

Частинами першою та другою статті 100 ЗК України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Сервітут є речовим правом на чуже майно (частина перша статті 395 ЦК України).

Статтею 401 ЦК України перебачено, що користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, заповітом або рішенням суду; у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

В цьому контексті, згідно норми ч. 1 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку.

Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з ч.ч. 4, 5 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства.

У відповідності до положень ч. 7 ст. 319 ЦК України, діяльність власника може бути обмежена чи припинена або цього власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч.ч. 1-3, 6 ст. 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утриматися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами 2-5 цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

У постанові Верховного Суду від 23.06.2021 у справі №748/582/19 вказано, що залежно від способу визначення суб`єкта сервітуту вони поділяються на земельні та особисті. Вказаний критерій дозволяє відобразити специфіку суб`єктів сервітуту, тобто осіб, на користь яких встановлений сервітут. Під земельним сервітутом варто розуміти речове право користування чужим майном у тому чи іншому відношенні. Тобто, земельний сервітут представляє собою право здійснювати один або декілька певних видів «користування» чужою земельною ділянкою. Земельному сервітуту притаманна властивість слідування. Сутність слідування полягає в тому, що перехід права власності на земельну ділянку до іншої особи не є підставою для припинення сервітуту. Тобто, сервітут немовби «приєднаний» до земельної ділянки, слідує за нею при зміні власника незалежно від волі останнього.

Таким чином, оскільки земельний сервітут встановлений на користь фізичної особи, а саме позивача ОСОБА_1 , не пов`язаний з іншою земельною ділянкою, а лише з правом користування частиною чужої ділянки для проходу і проїзду, є безстроковим і оплатним, то він вважається особистим сервітутом та не може переходити до інших осіб.

Щодо вимоги зобов`язання ОСОБА_2 надати позивачці, членам її сім`ї та іншим особам, що відвідують її, можливість цілодобового користування сервітутом частини земельної ділянки, суд зазначає таке.

Позовна вимога полягає у зобов`язанні відповідача забезпечити не лише позивачу, але й іншим особам (зокрема членам сім`ї позивача, її знайомим, відвідувачам тощо) цілодобовий доступ до певної земельної ділянки, шляхом забезпечення вільного проходу та проїзду. Фактично, мова йде про розширення дії сервітуту на необмежене коло осіб, що не є його носіями.

В силу ч. 1, 3 ст. 98 Земельного кодексу України право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до ст. 100 ЗК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

Такий підхід відповідає правовій природі сервітуту як обмеженого речового права із чітко визначеним суб`єктом. Включення у сервітутне користування інших осіб, крім визначеного правоволодільця, призвело б до неправомірного розширення обсягу обтяження земельної ділянки, що суперечить вимогам закону та принципу правової визначеності.

Окремо суд зазначає, що встановлення обов`язку власника земельної ділянки забезпечувати прохід необмеженому або невизначеному колу осіб, включаючи членів сім`ї позивача або її гостей, виходить за межі цивільно-правового інституту сервітуту, який був встановлений рішенням суду, а відтак така вимога є такою, що не ґрунтується на законі.

З огляду на викладене, вимога про зобов`язання ОСОБА_2 забезпечити доступ до земельної ділянки не тільки позивачу, але й іншим особам, не підлягає задоволенню, оскільки суперечить положенням статей 98 та 100 ЦК України, та фактично є вимогою про встановлення додаткового обтяження, не передбаченого законом та рішенням яким встановлено сервітут.

Щодо позовної вимоги зобов`язати ОСОБА_2 надати квитанцію про сплату податку за сервітутну ділянку, суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, платниками плати за землю є платники земельного податку, власники земельних ділянок, земельних часток (паїв), землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування. Таким чином, власник земельної ділянки зобов`язаний сплачувати земельний податок, однак лише перед державою в особі органу податкової служби, а не перед будь-якими третіми особами.

Сервітут, відповідно до статті 98 Цивільного кодексу України, є правом обмеженого користування чужою земельною ділянкою, яке не призводить до виникнення у користувача речового права на земельну ділянку та не перетворює його на землекористувача в розумінні податкового законодавства. Особа, яка користується земельною ділянкою на підставі сервітуту, не набуває статусу платника земельного податку та не несе жодного податкового чи фінансового обов`язку в цьому контексті.

Водночас, жодна норма чинного законодавства не покладає на власника обов`язку надавати третім особам документи, що підтверджують виконання ним податкових обов`язків, зокрема квитанції про сплату земельного податку. Такий обов`язок не випливає ані з норм податкового законодавства, ані з положень цивільного права, які регулюють інститут сервітуту. Більше того, інформація про сплату податку є податковою інформацією, що відповідно до положень статті 17.1.9 Податкового кодексу України має обмежений режим доступу та не підлягає розголошенню без згоди платника податків, крім випадків, передбачених законом.

Таким чином, позовна вимога ОСОБА_1 про зобов`язання відповідача надати квитанцію про сплату земельного податку не має правового підґрунтя, виходить за межі прав та обов`язків сторін, які виникають із сервітутного правовідношення, та не ґрунтується на положеннях законодавства.

Щодо позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_2 моральної шкоди, ймовірно, у зв`язку з наявними або уявними перешкодами у реалізації позивачем права користування земельною ділянкою на підставі сервітуту, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями статті 1167 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню лише у випадку, якщо вона завдана протиправними діями чи бездіяльністю фізичної або юридичної особи, а також за наявності інших умов цивільно-правової відповідальності зокрема, факту заподіяння шкоди, причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та наслідками, а також вини.

Крім того, відповідно до статті 22 ЦК України, позивач зобов`язаний довести факт завдання шкоди, її розмір та наявність причинно-наслідкового зв`язку з протиправною поведінкою відповідача. У справах про відшкодування моральної шкоди суд оцінює не лише факт емоційних чи психічних страждань, а й об`єктивні докази, що підтверджують ці страждання, їх характер, тривалість та інтенсивність.

У даній справі позивачем ОСОБА_1 не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність протиправної поведінки з боку ОСОБА_2 , що нібито призвела до заподіяння їй моральної шкоди. Також не подано жодних медичних, психологічних висновків, довідок чи інших документів, які б підтверджували наявність у позивача душевних страждань, погіршення психоемоційного стану або розладу здоров`я внаслідок дій відповідачки.

Слід зазначити, що моральна шкода не може бути доведена лише посиланням на власні припущення або суб`єктивні переживання, а тим більше не може бути встановлена у випадку, коли сам факт правопорушення або протиправної поведінки не доведено належним чином.

Таким чином, вказана позовна вимога є непідтвердженою жодними доказами, не ґрунтується на фактах протиправної поведінки відповідачки, та підлягає відмові на підставі статей 22 та 1167 ЦК України.

Оцінивши надані сторонами докази у сукупності та проаналізувавши норми матеріального права, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню. Зважаючи на той факт, що позовні вимоги є необґрунтованими, не підтвердженими належними доказами та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельним сервітутом підлягає відмові у задоволенні в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 13, 15, 22, 316, 319, 401-402, 404, 1167 ЦК України, ст.ст. 98, 100 ЗК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні земельним сервітутом відмовити в повному обсязі заявлених вимог.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення виготовлений 25.06.2025.

Суддя: О. А. Городівський