Дата документу 11.06.2025 Справа № 322/2089/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 322/2089/24 Головуючий у 1-й інстанції: Гасанбеков С.С.
Провадження № 22-ц/807/979/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Гончар М.С.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іваниці Олени Олександрівни на заочне рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У листопада 2024 року ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Іваниці О.О. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ОСОБА_2 в період часу з 01.06.2024 по 25.08.2024 шахрайським шляхом заволодів коштами у розмірі 110 000,00 гривень, які належали ОСОБА_1

ОСОБА_2 зобов`язався в строк до 30 жовтня 2024 року повернути ОСОБА_1 кошти у розмірі 110 000,00 гривень. Факт заволодіння коштами та зобов`язання їх повернути підтверджується розпискою від 15.09.2024, яку відповідач написав власноруч. Також, ним це вказано і на відео.

Однак ОСОБА_2 свої зобов`язання щодо повернення коштів у сумі 110 000,00 грн. у строк не виконав. ОСОБА_1 неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення йому коштів, однак ОСОБА_2 кошти ОСОБА_1 не повертає.

Вказане змусило ОСОБА_1 звернутися за захистом свого порушеного права до суду.

Посилаючись на вказані обставини, на підставі ст.ст. 15, 16, 20, 22, 509, 525-527, 530, 1166 ЦК України, позивач просив суд стягнути ОСОБА_2 на його користь кошти у розмірі 110 000 грн., судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. та витрати на правничу допомогу.

Заочним рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10 березня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Іваниця О.О. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що, на її думку, судом першої інстанції безпідставно відмовлено ОСОБА_1 в поновленні його порушених прав та можливості отримати свої кошти. На підтвердження невиконання зобов`язання ОСОБА_2 та неповернення коштів суду надано оригінал розписки про зобов`язання повернути кошти, відео ОСОБА_2 з зобов`язанням повернути кошти. Крім того, в матеріалах справи є повідомлення про отримання ОСОБА_2 позовної заяви (відзиву на позовну заяву чи будь-якого заперечення щодо позову ОСОБА_2 не надано).

Зауважує, що зазначено всю інформацію щодо заволодіння ОСОБА_2 коштами позивача. Також вважає, що передумовою для виконання зобов`язання за розпискою не завжди є укладення договорів. Також вважає передчасним звертатися до органів поліції з заявою про відкриття кримінального провадження, крім того, це натепер ще ускладнюється тим, що судом витребувано оригінал розписки (надати її до поліції тепер не має можливості).

Звертає увагу, що справа за позовом ОСОБА_1 розглядається в порядку цивільного судочинства, а не кримінального. ОСОБА_1 не доводиться факт вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення - шахрайства, даним процесом не здійснюється судовий розгляд кримінального провадження, та не доводиться вина ОСОБА_2 . Останній визнав той факт, що ним вчинено шахрайській дії та він заволодів коштами ОСОБА_1 , і як результат, зобов`язується їх повернути.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Іваниця О.О., перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що належних та допустимих доказів того, що відповідач вчинив шахрайство, внаслідок якого заволодів грошовими коштами позивача в розмірі 110 000,00 грн., позивач суду не надав. Розписка відповідача від 15.09.2024 сама по собі, без проведення досудового розслідування за зазначеними у ній відомостями, не є достатнім доказом шахрайських дій відповідача. Отже, позивачем не доведено існування деліктного зобов`язання відповідача на суму 110 000,00 грн. внаслідок його шахрайських дій.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 15.09.2024 ОСОБА_2 склав розписку, в якій зазначив, що з 01.06.2024 по 25.08.2024 шахрайським шляхом заволодів коштами у розмірі 110 000,00 грн., які належали ОСОБА_1 , в процесі будівництва фортифікаційних споруд, та зобов`язався до 30.10.2024 повернути кошти у повному обсязі.

До позовної заяви додано відеозапис, на якому зафіксовано, як ОСОБА_2 читає складену ним розписку. Оригінал розписки долучено позивачем до матеріалів справи.

Будь-яких інших доказів сторони суду не подали.

Представник позивача у судовому засіданні суду першої інстанції не пояснила, яким чином кошти в сумі 110 000,00 грн. потрапили до відповідача, і в чому саме полягали шахрайські дії відповідача, також зазначила, що кримінальне провадження за цим фактом не порушувалося. Також, представником позивача суду не надано доказів існування договірних відносин між сторонами, що стосувалися, зокрема, будівництва ОСОБА_2 фортифікаційних споруд, та доказів передачі позивачем відповідачу грошових коштів.

У цій справі позивач обґрунтовує свої вимоги заподіянням йому майнової шкоди внаслідок шахрайських дій відповідача, вказує на визнання відповідачем зазначених обставин та невиконання ним письмового зобов`язання щодо відшкодування заподіяної шкоди, що виникло на підставі складеної відповідачем розписки, а не договірними зобов`язаннями.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частини перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів, однак за їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (ст. 20 ЦК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (ч. 1 ст. 1 ЦК України).

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти, а також вони можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства (ст. 11 ЦК України).

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до положень ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Завдання шкоди особі чи майну фізичної або юридичної особи породжує не договірне, а деліктне зобов`язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов`язок боржника (особи, яка завдала шкоди).

Суд першої інстанції вірно встановив, що у цій справі позивач обґрунтовує свої вимоги заподіянням йому майнової шкоди внаслідок шахрайських дій відповідача, вказує на визнання відповідачем зазначених обставин та невиконання ним письмового зобов`язання щодо відшкодування заподіяної шкоди, а не договірними зобов`язаннями, що виникли на підставі складеної відповідачем розписки.

Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно частин першої та другої статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідач вчинив шахрайство, внаслідок якого заволодів грошовими коштами позивача в розмірі 110 000,00 грн. Розписка відповідача від 15.09.2024 сама по собі, без проведення досудового розслідування за зазначеними у ній відомостями, не є достатнім доказом шахрайських дій відповідача. Отже, позивачем не доведено існування деліктного зобов`язання відповідача на суму 110 000,00 грн., внаслідок вчинення ним шахрайських дій.

Оскаржуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з відповідних підстав, позивач так і не надав будь яких доказів на спростування висновків суду, та які б свідчили про протилежне, обмежившись фактично виключно дублюванням доводів позовної заяви, покликаючись на те, що відповідач визнає факт вчинення ним шахрайській дії та заволодіння коштами ОСОБА_1 , і як результат, зобов`язується їх повернути.

Покликання сторони позивача на вищевказані обставини не мають будь якого правового значення, оскільки преюдицію для суду, згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, становить вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, у випадку розгляду судом справи про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Іваниці Олени Олександрівни залишити без задоволення.

Заочне рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 10 березня 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 23 червня 2025 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко