справа № 489/4148/24 провадження №2/489/167/25
РІШЕННЯ

Іменем України

30 червня 2025 року м. Миколаїв

Інгульський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

за участю секретаря судового засідання Воробйова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі АТ «Сенс Банк»), державного реєстратора Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Свяченого Віктора Юрійовича, (далі державний реєстратор Свячений В.Ю.), державного реєстратора Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Просолової Людмили Михайлівни (далі державний реєстратор Просолова Л.М.) про скасування рішень державних реєстраторів

встановив:

У червні 2024 року позивач ОСОБА_1 , через представника адвоката Беспрозванного Д.О., звернулася до суду з позовом в якому просить:

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав, запис №35377454, індексний №51018590 від 07.02.2020, вчинений державним реєстратором Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Прасоловою Л.М., на підставі якого було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Альфа Банк»;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав, запис №29139443, індексний №44283316 від 28.11.2018, вчинений державним реєстратором Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Свяченим В.Ю., на підставі якого було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

Як на підставу позовних вимог в позові вказано, що 07.07.2008 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк», АТ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 648/650-К650 за умовами якого позичальник отримав кредит в розмірі 18000,00 дол.США. Цього ж дня, 07.07.2008 між сторонами кредитного договору був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Я.А. та зареєстрований в реєстрі за №1316/110, відповідно до якого, в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту №648/650-К650 від 07.07.2008 року, ОСОБА_1 передала в іпотеку наступне нерухоме майно: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та належить останній на праві приватної власності.

11.06.2020 з позовної заяви АТ «Альфа Банк» про виселення позивача та членів її сім`ї, з`ясувалося, що АТ «Альфа Банк», як правонаступник АТ «Укрсоцбанк», оформив на себе право власності на вище зазначену квартиру шляхом реєстрації 05.02.2020 у державного реєстратора Прасолової Л.М. передавального акту, який зареєстрований за номером 35377454, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Крім того, було з`ясовано, що 22.11.2018 АКБ «Укрсоцбанк» оформив на себе право власності на вище зазначену квартиру керуючись статтею 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом реєстрації у державного реєстратора ОСОБА_2 іпотечного договору, який зареєстрований за номером 29139443, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», спірна квартира підпадає під дію цього Закону, оскільки виступає предметом іпотеки за кредитом в іноземній валюті, що був наданий на споживчі цілі ОСОБА_1 та використовується як місце постійного проживання позичальника.

Загальна площа даної квартири не перевищує 140 кв. метрів та інше житло у позивача відсутнє.

За таких обставин, у державних реєстраторів були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за АТ «Укрсоцбанк», а в подальшому за правонаступником АТ «Альфа Банк».

Крім того, будь-яких вимог та повідомлень від АТ «Укрсоцбанк», перед реєстрацією права власності на квартиру на підставі іпотечного договору, ОСОБА_1 не отримувала. Згоду на переоформлення її майна в період дії мораторію АКБ «Укрсоцбанк» не надавала.

Таким чином, крім порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», при зверненні стягнення на предмет іпотеки АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс-Банк», не доведено дотримання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо направлення повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

Відповідно до правого висновку Великої Палати Верховного Суду від 28.10.2020 у справі № 910/10963/19 правильним способом захисту є вимога про скасування рішення про державну реєстрацію речових прав.

З посиланням на наведені обставини та висновок Великої Палати Верховного Суду представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом.

17.04.2025 через систему «Електронний суд» відповідач АТ «Сенс Банк» надав відзив на позов в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог через їх безпідставність та необґрунтованість.

У відзиві вказано, що згідно підпункту 4.6.3 пункту 4.6 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів як шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За частиною другою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Застереження в іпотечному договорі щодо позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки також є договором про задоволення вимог іпотеко держателя, а сам договір іпотеки в такому випадку є правовстановлюючим документом.

З урахуванням наведених положень законодавчих актів та умов іпотечного договору АТ «Укрсоцбанк» звернулося до державного реєстратора з метою набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань.

Позивач зазначає, що нею не отримано повідомлення банку про звернення стягнення а предмет іпотеки, чим порушено процедуру реєстрації права власності.

Дане твердження не відповідає обставинам справи, так як 19.06.2018 ОСОБА_1 на дві відомі адреси ( АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 ) рекомендованим листом з повідомленням було направлено повідомлення від 13.06.2018 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням із застереженням, що у разі непогашення заборгованості по кредитному договору банком/іпотекодержателем буде звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. 02.08.2018 повторно кур`єром направлено на дві відомі адреси повідомлення, яке було повернуто, причина: «відмова» (копії знаходяться у реєстраційній справі, наданій на вимогу суду державним реєстратором).

Отже, слід дійти висновку, що банком вжито всіх заходів щодо повідомлення сторони про намір звернути стягнення на предмет іпотеки. Право власності на предмет іпотеки за іпотекодржателем було зареєстроване 28.11.2018 тобто процедура та строки визначені законом були дотриманні.

Позивач вважає, що на спірні правовідносини поширюються норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

АТ «Сенс Банк» вважає, що на час вчинення спірної реєстрації вказаний Закон не поширювався на спірні правовідносини оскільки: 1) позивачем не надано суду доказів того, що у нього відсутнє будь-яке інше житлове майно окрім того, що було передано в іпотеку; 2) позивач не надав суду доказів того, що вона на час вчинення спірної державної реєстрації фактично проживав за адресою знаходження предмету іпотеки; 3) позивач не надав суду жодних доказів того, що він на час вчинення спірної державної реєстрації не був особою, яка є суб`єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції».

Отже позивачем не виконано вимоги законодавства щодо доведення наявності усіх умов застосування до спірних правовідносин положень Закону від 03.06.2014 № 1304-VII, обов`язок доказування чого в силу положень частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України покладається саме на позивача. Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції безспідставно застосував положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора.

Відповідач вважає, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18).

Зважаючи на викладене, позивач повинен був звернутись до суду з позовом про витребування майна, а не про скасування рішення державного реєстратора.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 № 916/1415/19, від 02.02.2021 № 925/642/19, від 22.06.2021 № 200/606/18, тощо.

Так Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952 викладено у новій редакції, відповідно до пунктів 1 та 3 частини 3 якої: «Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)».

Отже в даному випадку, при подачі позову до суду, позивач поряд із вимогою про скасування рішення державного реєстратора повинен був заявити вимогу і про припинення речового права (права власності) за відповідачем.

Ухвалою Ленінського (на теперішній час Інгульський) районного суду міста Миколаєва від 10.06.2024 відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Цією ухвалою витребувано в державних реєстраторів Свяченого В.Ю. та ОСОБА_3 реєстраційній справи на спірне нерухоме майно.

Ухвалою суду від 10.06.2024 забезпечено позов.

Ухвалою суду від 12.09.2024 витребувано з Миколаївської міської ради копії реєстраційної справи з реєстраційним номером 101 щодо спірного нерухомого майна.

Ухвалою суду від 06.03.2025 відмовлено АТ «Сенс Банк» в закритті провадження у справі.

Ухвалою суду від 24.04.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання, призначене на 19.06.2025, сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

Представник позивача 19.06.2025 надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності в якій позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідач АТ «Сенс Банк» причину неявки свого представника в судове засідання не повідомив.

Відповідач державний реєстратор Просолова Л.М. у заяві від 18.06.2025 розгляд справи просила здійснити за її відсутності, правом на надання відзиву не скористалася.

Нечаянська сільська рада Миколаївського району Миколаївської області в заяві від 21.03.2025 та 10.06.2025 повідомила, що проти позову не заперечує, розгляд справи просить здійснювати за відсутності її представника та те, що державний реєстратор Свячений В.Ю. звільнений з посади державного реєстратора 05.02.2019.

Враховуючи належне повідомлення сторін про судове засідання, наявність заяви представника про розгляд справи за його відсутності, суд вважає за можливе розгляд справи здійснити за відсутності сторін та прийняти рішення на підставі наявних у справі доказів.

Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За правилами частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, 07.07.2008 між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Добриновою Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1316, відповідно до якого в якості забезпечення виконання зобов`язання за договором кредиту № 648/650-К650 від 07.07.2008, згідно умов якого позичальник отримала кредит в розмірі 18000,00 дол.США, вона передала в іпотеку належну їй на праві власності трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку остання набула за договором купівлі - продажу від 07.07.2008.

Як вказала позивач, 11.06.2020 з позовної заяви АТ «Альфа Банк» про її виселення їй стало відомо, що АТ «Альфа Банк», як правонаступник АТ «Укрсоцбанк» оформив на себе право власності на зазначену квартиру шляхом реєстрації 05.02.2020 у державного реєстратора Прасолової Л.М. передавального акту, а після того 22.11.2018 АКБ «Укрсоцбанк» оформив на себе право власності на вищезазначену квартиру на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» шляхом реєстрації цього права у державного реєстратора Свяченого В.Ю., який зареєстрований за номером 29139443, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Наведені обставини сторонами не оспорюються, а тому не потребують додаткового доказування.

Із змісту позову вбачається, що позивач оспорює правомірність рішень державних реєстраторів з оформлення 22.11.2018 на АТ «Укрсоцбанк» права власності на спірну квартиру на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку» (шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі) та в подальшому - 05.02.2020, його правонаступником АТ «Альфа Банк», з підстав неврахування державними реєстраторами обмежень встановлених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та недотримання іпотекодержателем процедури, передбаченої статтею 35 Закону України «Про іпотеку», щодо направлення повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, матеріалами справи підтверджується, що в червні 2020 року ОСОБА_1 зверталася до Ленінського районного суду міста Миколаєва з позовом до АТ «Сенс-Банк» та державних реєстраторів Свяченого В.Ю. та ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та скасування записів про проведену державну реєстрацію права власності.

Проте, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.09.2023 у справі № 489/2965/25 в задоволенні позовних вимог було відмовлено через обрання неналежного способу захисту порушеного права.

У справі, що розглядається предметом позову є скасування рішень державних реєстраторів про реєстрацію права власності.

Правове обґрунтування та мотиви суду.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

Отже, Закон України «Про іпотеку» прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Разом з тим, 07.06.2014 у набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 № 1304-VII (далі Закон № 1304-VII), який був чинним на час вчинення спірних реєстраційних дій, підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Отже Закон № 1304-VII увів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка виступає як забезпечення зобов`язань ОСОБА_1 за кредитом, наданим їй в іноземній валюті, використовується нею як постійне місце проживання, що підтверджується Довідкою про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру № 1 від 15.06.2022, згідно якої позивач зареєстрована за адресою квартири з 05.08.2008.

Із пункту 1.1 іпотечного договору вбачається, що загальна площа спірної квартири складає 50,60 кв.м., житловою 22,60 кв.м., тобто не перевищує 140 кв. м.

Вказана квартира на час перереєстрації права власності використовувалася та використовується як місце постійного проживання позивача.

Доказів наявності у ОСОБА_1 у власності іншого нерухомого майна АТ «Сенс Банк» не надало та таке не підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.06.2024, сформованої на запит суду.

У зв`язку із вказаним, наведені в позову доводи представника позивача про те, що на спірні правовідносини поширюється дія Закону № 1304-VII та відповідно на квартиру позивача, площа якої не перевищує 140 кв.м., яка є предметом іпотеки та її єдиним житлом, не могло бути звернуте стягнення під час дії вказаного Закону є правомірними.

Отже в державних реєстраторів Свяченого В.Ю. та ОСОБА_3 , яка в подальшому здійснила перереєстрацію права власності з АТ «Укрсоцбанк» (іпотекодержателя) на його правонаступника АТ «Сенс Банк», були відсутні підстави для здійснення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем.

Щодо дотримання вимог статтею 35 Закону України «Про іпотеку» в частині надсилання іпотекодавцю повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Визначена у частині першій статті 35 Закону України «Про іпотеку» процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.06.2019 у справі № 205/578/14-ц).

Згідно пункту 4.1 іпотечного договору, укладеного між позивачем та АТ «Укрсоцбанк» у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотекодержавтель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Способи звернення на предмет іпотеки сторони іпотечного договору врегулювали в пункті 4.5 договору, до яких належить передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.3).

Із матеріалів реєстраційної справи, заведеної державним реєстратором Свяченим В.Ю., встановлено, що 13.06.2018 АТ «Укрсоцбанк» на адресу ОСОБА_1 (у повідомленні вказано дві адреси) надіслав Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням за вих. № 10584, в якому вимагав сплатити борг, який станом на 13.03.2018 складав 1000707,65 грн., а в разі невиконання цієї вимоги протягом 30-денного строку буде звернуто стягнення на предмет іпотеки в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

02.08.2018 за вих. № 154/18 АТ «Укрсоцбанк» на адресу ОСОБА_1 повторно надіслав Повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості за основним зобов`язанням.

Фактичне надсилання АТ «Укрсоцбанк» повідомлень на адреси ОСОБА_1 підтверджується списками згрупованих відправлень, які здійснювалися через Укрпошту, та повідомленням про вручення кур`єрського відправлення замовним з повідомленням від 17.09.2018, на яких проставлені відмітки «повідомлення не вручене по причині відмови».

Таким чином, викладенні в позові доводи про недотримання іпотекодержателем вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», спростовуються доказами наявними у справі.

Разом з тим, хоча суд і не встановив порушення вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку», підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки та проведення державної реєстрації іпотекодержателем АТ «Укрсоцбанк» права власності на спірну квартиру, а в подальшому його правонаступником АТ «Сенс Банк», були відсутні в силу обмежень, встановлених Законом № 1304-VII .

Надаючи оцінку ефективності способу захисту порушеного права суд виходить з наступного та враховує силу правової позиції, яка викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/10947/17, згідно якої слід враховувати саме останню позицію суду касаційної інстанції.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.05.2025 по справі № 759/4132/17 (провадження № 61-6489св24) вказано, що: «Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV)викладено в новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 вказаного Закону (в редакції, чинній з 16.01.2020) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

За змістом цієї правової норми в чинній редакції (яка діяла на час ухвалення оскаржуваних судових рішень в цій справі), на відміну від положень статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, тепер способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав.

Викладене дає підстави для висновку, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваних судових рішень в цій справі, такого способу захисту порушених речових прав, як скасування запису про проведену державну реєстрацію права вказаний Закон не передбачав, тому помилковим є висновок судів про скасування запису про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

З огляду на викладене та зважаючи на істотну зміну з 16 січня 2020 року матеріально-правового регулювання спірних реєстраційних відносин, ефективним способом захисту порушеного права позивача в цій справі є скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Такий висновок відповідає висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20).».

Таким чином, з огляду на зміни, які були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16.01.2020, до статті 26 Закону № 1952-IV, до ефективного способом захисту порушеного права віднесено - скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

У даному випадку, саме такий спосіб захисту порушеного права і обрано позивачем.

При цьому, суд враховує, що за загальним правилом, у разі скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав чи їх обтяжень, державний реєстратор повинен керуватися нормами Закону № 1952-IV, чинними на момент вчинення ним дій на підставі такого судового рішення (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пункті 127 постанови від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)).

Абзацами другим і третім частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV у чинній редакції передбачено, зокрема, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) виснувала, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на нерухоме майно є правомірним та ефективним способом захисту, оскільки державний реєстратор одночасно з державною реєстрацією припинення права власності відповідача на відповідне нерухоме майно проводить державну реєстрацію набуття права власності на спірне нерухоме майно за позивачем.

Велика Палата Верховного Суду сформулювала правову позицію щодо застосування статті 26 Закону № 1952-IV, визначивши, що задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 31.01.2024 у справі № 464/4325/19 (провадження № 61-6100св23), від 13.03.2024 у справі № 201/8229/19 (провадження № 61-4952св23).

У пункті 11.10 постанови від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (провадження № 14-86цс22) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що вимогу про скасування державної реєстрації права власності за певних умов можна розглядати як вимогу про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме ця реєстрація створює відповідні перешкоди.

Такі ж висновки сформульовані й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2024 у справі № 496/1059/18 (провадження № 14-209цс21), де вказано, що скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем на підставі судового рішення усуває для позивача перешкоди у здійсненні ним правомочності розпоряджатись своїм нерухомим майном.

У постанові Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19 зазначено, що належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним як на практиці, так і за законом.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - скасування рішень державного реєстратора є ефективним способом захисту порушеного права, а тому доводи відповідача АТ «Сенс Банк» про обрання позивачем неефективного способу захисту права є безпідставними.

Щодо залучення позивачем в якості відповідачів державних реєстраторів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01.04.2020 в справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) зроблено висновок, що державний реєстратор, зокрема і приватний нотаріус, зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 08.12.2021 у справі № 295/2868/19 (провадження № 61-10421св20), від 22.12.2021 у справі № 175/1243/19 (провадження № 61-2682св21), від 19.01.2022 у справі № 361/3222/19 (провадження № 61-2788св21).

Таким чином, залучені позивачем в якості відповідачів державні реєстраторів є неналежними відповідачами, а тому в задоволенні позову до них слід відмовити.

Враховуючи встановлені обставин та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом скасування рішень державних реєстраторів про державну реєстрацію прав на нерухоме майно за іпотекодержателем та його правонаступником.

Так як позовні вимоги задоволено лише до відповідача АТ «Сенс Банк» то на підставі частини першої статті 141 ЦПК України з вказаного відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2422,40 грн., витрати на оплату якого були понесені при зверненні з позовом до суду.

Керуючись статями 4, 19, 141, 263-265 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав, запис №29139443, індексний №44283316 від 28.11.2018, вчинений державним реєстратором Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Свяченим В.Ю., на підставі якого було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Укрсоцбанк».

Скасувати рішення про державну реєстрацію прав, запис №35377454, індексний №51018590 від 07.02.2020, вчинений державним реєстратором Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Прасоловою Л.М., на підставі якого було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за Акціонерним товариством «Альфа Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Сенс Банк».

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 2422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 коп.).

В задоволенні позовних вимог до державних реєстраторів Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області та Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

позивач ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ;

відповідачі: Акціонерне товариство «Сенс Банк», , місцезнаходження: м.Київ, вул. Велика Василівська,100; державний реєстратор Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Свячений Віктор Юрійович, місцезнаходження: Миколаївська область, Миколаївський район, с.Нечаяне, вул. Миру,27-А; державний реєстратор Радсадівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Просолова Людмила Михайлівна, місцезнаходження: Миколаївська область, Миколаївський район, с-ще РадсадЮ, вул.Миру,5.

Повний текст судового рішення складено 30.06.2025.

Суддя І.В.Коваленко