ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/1263/25 Номер провадження 22-ц/814/2186/25Головуючий у 1-й інстанції Даценко В.М. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А. І.

Суддів: Лобова О. А., Триголова В. М.

при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Громадської організації «Правозахисний рух людей України»

на ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 березня 2025 року, постановлену суддею Даценком В. М., повний текст ухвали складено дата не вказана

у справі за позовом Громадської організації «Правозахисний рух людей України» до Акціонерного товариства «Оператор ГРМ «Лубнигаз», третя особа: ОСОБА_1 , про порушення прав споживача та визнання неправомірними дій, -

В С Т А Н О В И В:

17.03.2025 представник ГО «Правозахисний рух людей України» Розсоха В.В.звернувся до суду з позовом до АТ «Оператор ГРМ «Лубнигаз» про порушення прав споживача та визнання неправомірними дій, в якому просив суд:

- встановити відсутність у Законі України «Про ринок природного газу» законодавчого обов`язку для позивача 2 (побутового споживача) укладати типовий договір розподілу природного газу з відповідачем;

- встановити, що рішення НКРЕКП у формі постанов (зокрема Кодекс ГРС та ТД РПГ) не є актами цивільного законодавства України;

- встановити відсутність в НКРЕКП повноважень встановлювати тарифи для населення - побутових споживачів;

- встановити наявність правових колізій та юридичної невизначеності в законодавстві щодо обов`язків позивача 2 укладати договір розподілу природного газу;

- зобов`язати відповідача припинити нарахування плати за послугу розподілу природного газу, яка не була замовлена за зверненням позивача 2, а також усунути наслідки неправомірних дій шляхом: - скасування нарахованої заборгованості; - припинення незаконних вимог щодо її стягнення;

- встановити, що відповідач порушив права позивача 2 на свободу волевиявлення, свободу договору, рівність сторін договору, а також вчинив дії, що мають ознаки нечесної підприємницької практики;

- зобов`язати відповідача припинити неправомірну практику щодо нав`язування договірних відносин, які суперечать законодавству України;

- встановити, що природний газ, який постачається постачальником, є власністю позивача 2;

- встановити, що відповідач не має права обмежувати доступ позивача 2 до його власності - природного газу;

- зобов`язати відповідача забезпечити безперешкодне користування природним газом позивачем 2;

- заборонити відповідачу створювати перешкоди та обмеження в доступі до природного газу, який є власністю позивача 2;

- визнати позивача 2 потерпілою особою внаслідок неправомірних дій відповідача, які були здійснені шляхом маніпуляції рішеннями НКРЕКП, що не є актами цивільного законодавства та не створюють для позивача 2 юридичних обов`язків;

- стягнути з відповідача на користь позивача 2 моральну шкоду завдану незаконними діями в розмірі 80 000 гривень.

Позовна заява мотивована тим, що позивач 2 є індивідуальним споживачем природного газу відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та не є суб`єктом ринку природного газу у розумінні Закону України «Про ринок природного газу». Відповідач, всупереч законодавству України, здійснив протиправне нарахування за розподіл природного газу, посилаючись на Кодекс газорозподільних систем та інші підзаконні акти НКРЕКП, які не є актами цивільного законодавства та не можуть встановлювати правовідносини між позивачем 2 і відповідачем. Позивач 2не укладала договір розподілу природного газу з відповідачем та не має обов`язку укладати такий договір, оскільки Закон України «Про ринок природного газу» не передбачає такого зобов`язання для споживачів. Відсутність договору виключає правові підстави для нарахування будь-яких платежів. Позивач 2 заявляє, що нею не укладався договір розподілу природного газу, що вона свідомо не сприяла приєднанню до його умов та не вчиняла будь-які, які могли б свідчити про її згоду з умовами Типового договору розподілу природного газу. Позивач 2 також не визнає фактів приєднання до умов договору розподілу природного газу, в тому числі оплати або документально підтвердженого споживання природного газу, як підстави для прийняття нею договірних зобов`язань перед відповідачем. Будь-які твердження відповідача про встановлення договірних відносин між сторонами є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, та позивач 2 вважає їх недійсними. У зв`язку з вказаними порушеннями позивачу 2 завдано моральної шкоди, яку оцінює у розмірі 80 000 грн.

Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 березня 2025 року позовну заяву Громадської організації «Правозахисний рух людей України» та ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор ГРМ «Лубнигаз» про порушення прав споживача та визнання неправомірними дій - повернуто позивачу разом із доданими до неї документами.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, щоз огляду на обсяг та зміст позовних вимог та беручи до уваги характер спірних правовідносин, складність справи, суддя вважав, що дана справа не є справою незначної складності та не може бути визнана судом малозначною, а також не виникає з трудових відносин, що виключає застосування положень ч. 2ст. 60 ЦПК України та представництво позивача за довіреністю будь-якою особою, яка досягла вісімнадцяти років та має цивільну процесуальну дієздатність. У цій справи представляти інтереси позивача може адвокат або законний представник. Водночас, як вбачається з матеріалів позову, позовна заява підписана та подана до суду представником ОСОБА_1 - Розсохою В.В., до позовної заяви не додано доказів того, що останній, який своїм електронним підписом підписав позовну заяву, є адвокатом, як передбачено наведеними вище нормами ЦПК України при розгляді справ за правилами загального позовного провадження. Враховуючи, що позовну заяву від імені Мітягіної Г.В. підписано та подано до суду Розсохою В.В., який на підтвердження своїх повноважень надав довіреність від 10.10.2024, посвідчену Брильовою І.М., керуючою справами (секретарем) виконавчого комітету Новооржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області, зареєстровано за №15, беручи до уваги підстави та предмет позову та те, що дана цивільна справа не є малозначною, що виключає можливість представництва позивача у суді особою, яка діє на підставі довіреності та не має статусу адвоката, суддя першої інстанції дійшов висновку, що позовна заява підписана особою, яка не має права її підписувати, а тому підлягає поверненню особі, яка її подала.

В апеляційній скарзі представник ГО «Правозахисний рух людей України» Розсоха В.В., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, щоМітягіна Г.В. є членом ГО «Правозахисний рух людей України».Також до позовної заяви додано Виписку з ЄДРПОУ про повноваження голови ГО «Правозахисний рух людей України» діяти та представляти інтереси, бути представником без довіреності. Окрім цього, Мітягіною Г.В. було надано і довіреність від 10.10.2024, посвідчену Брильовою І.М., керуючою справами (секретарем) виконавчого комітету Новооржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області, зареєстровано за №15, відповідно до якої Розсоха В.В. має право бути представником Мітягіної Г.В. Отже суддя суду першої інстанції не звернув уваги на те, що до суду звернулася ГО «Правозахисний рух людей України» в особі голови Розсохи В.В., в інтересах свого члена ГО «Правозахисний рух людей України» Мітягіної Г.В., що не є порушенням законодавства. Розсоха В.В. не є адвокатом та не здійснює професійну правничу діяльність, але має юридичну освіту та практику представництва в судових справах громадян України. Розсоха В.В. є головою ГО «Правозахисний рух людей України»та має право представляти саму ГО в суді без адвокатського свідоцтва (ч. 3 ст. 58 ЦПК) та має право виступати від імені своїх членів згідно Статуту ГО «Правозахисний рух людей України», що підтверджується Статутом та Випискою з ЄДРПОУ. Зважаючи на те, що Розсоха В.В. є повнолітньою, дієздатною, правоздатною особою, неодноразово здійснював представництво у цивільних справах, цілком наділений достатньою дієздатністю здійснювати від імені довірителя права та обов`язки представника у даній справі за заявою довірителя. Вчинення від імені довірителя правочину може бути за згодою в усній чи письмовій формі. Для письмової форми правочину необхідне його засвідчення у встановленому законом порядку. При цьому звертає увагу, що посвідчення правочину може бути здійснене судом. У сукупності зміст викладеного дозволяє констатувати беззаперечний факт, що для залучення Розсохи В.В. представником, а не адвоката, суд вправі і зобов`язаний застосувати як аналогію закону ЦК України, як основний акт цивільного законодавства після конституції України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що позовна заява підписана та подана до суду через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності від 10.10.2024, посвідченої Брильвою І.М., керуючою справами (секретарем) виконавчого комітету Новооржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області, зареєстровано за №15 (а.с. 1-19, 21-22).

Згідно з вказаною довіреністю, ОСОБА_1 уповноважує голову ГО «Правозахисний рух людей України»Розсоху В.В. бути її представником в усіх державних, адміністративних, громадських, комерційних організаціях і товариствах незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, будь-яких інших, без виключення органах і організаціях, у тому числі в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, державних та приватних нотаріальних контора, експертних установах, відділах реєстрації актів цивільного стану, Державної реєстраційної служби України, архівних установах, а також вести її справи у всіх судових установах: районних судах, адміністративних судах, господарських судах, Верховному суді України, а також передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Верховному суді України, з усіма правами наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, зокрема подавати позови (у тому числі повністю або частково змінювати підстави або предмет позову), підписувати позовні заяви, доповнення та уточнення до них, заперечення, відзиви, пояснення, брати участь у судовому розгляді справи, заявляти відводи, знайомитися з матеріалами справи, знімати з них копії, подавати заяви, клопотання, представляти докази.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам ст.175, 177 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст. 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Частиною сьомою статті 177 ЦПК України передбачено, що до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Статтею 131-2 Конституції України визначено, що виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.

Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена.

Згідно з ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Частиною першою статті 60 ЦПК України встановлено, що представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Відповідно до ч.2 ст. 60 ЦПК України під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 62 ЦПК України повноваження представників сторін та інших учасників справи мають бути підтверджені такими документами: 1) довіреністю фізичної або юридичної особи; 2) свідоцтвом про народження дитини або рішенням про призначення опікуном, піклувальником чи охоронцем спадкового майна.

Частиною першою статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до ч.2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Згідно з ч.4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Умови, за яких суд має право розглядати вимоги про стягнення грошових сум у наказному провадженні, а справи у загальному або спрощеному позовному провадженні, визначаються цим Кодексом (ч.5 ст. 19 ЦПК України).

Відповідно до ч.6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги непов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення (ч.9 ст. 19 ЦПК України).

Частиною першою статті 274 ЦПК України встановлено, що у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

Згідно з ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно до ч.3 ст. 274 ЦПК України при вирішенні питання про розгляд справив порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з ч.4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача належним чином подано зустрічний позов або позов третьої особи із самостійними вимогами, або за первинним позовом відбулося збільшення розміру позовних вимог або зміна предмета позову, і відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження (ч.5 ст. 274 ЦПК України).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження

Відповідно до п.1 ч.4 ст.19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду, зокрема, малозначних справ.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Водночас, положеннями частини 1статті 274 ЦПК України визначено категорії справ, що підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, серед яких і малозначні справи.

Згідно ч.6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги непов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); 4) справи про розірвання шлюбу; 5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: ціну позову; значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи; обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження (ч. 3 ст. 274 ЦПК України).

В той же час, частиною 7 статті 277 ЦПК України передбачено, що частини друга та шоста статті 277 ЦПК України не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України, сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно ч.7 ст. 177 ЦПК України, до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема, складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку.

Повноваження адвоката як представника підтверджується довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» (ч.4 ст. 62 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката (ч.2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно ч.3 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» повноваження адвоката як захисника або представника в господарському, цивільному, адміністративному судочинстві, кримінальному провадженні, розгляді справ про адміністративні правопорушення, а також як уповноваженого за дорученням у конституційному судочинстві підтверджуються в порядку, встановленому законом.

Частиною 4 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що адвокат зобов`язаний діяти в межах повноважень, наданих йому клієнтом, у тому числі з урахуванням обмежень щодо вчинення окремих процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 статті 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», відповідно до якої адвокатом може бути фізична особа, яка має повну вищу юридичну освіту, володіє державною мовою, має стаж роботи в галузі права не менше двох років, склала кваліфікаційний іспит, пройшла стажування (крім випадків, встановлених цим Законом), склала присягу адвоката України та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Згідно з частиною першою ст. 12 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», особі, яка склала присягу адвоката України, радою адвокатів регіону у день складення присяги безоплатно видаються свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю та посвідчення адвоката України.

Аналіз судової практики Верховного Суду дає підстави вважати, що статус адвоката підтверджується свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю або посвідченням адвоката України. Правовий висновок викладений в ухвалі Верховного суду від 01.03.2018 у справі №910/3483/17, та в ухвалі від 17.10.2018 у справі №3916/1059/18.

Ордер є самостійним (окремим) документом, що підтверджує повноваження адвоката як представника, юридичне значення якого не залежить від подання адвокатом разом з ним договору про надання правничої допомоги, його копії, витягу тощо. Правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №9901/736/18 (провадження №11-989заі18).

Слід також зазначити, що повноваження адвоката, зокрема, в даному випадку щодо підписання позовної заяви, повинно підтверджуватись домовленістю сторін у договорі про надання правової допомоги, який засвідчує існування між клієнтом та адвокатом домовленості стосовно об`єму наданих йому повноважень, шляхом окремого визначення такої дії у договорі. Правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.10.2018 у справі №811/1507/18, від 29.05.2019 у справі №202/5348/18.

Відповідно до п. 1, ч. 4 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, заява повертається у випадку, коли заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або посадове становище якої не вказано.

Згідно матеріалів справи встановлено, що 16.03.2025 голова ГО «Правозахисний рух людей України» Розсоха В.В. сформував в системі «Електронний суд» позовну заяву до суду першої інстанції (а.с. 1-19).

Відповідно до вступної частини позовної заяви, учасниками справи зазначено: позивач - ГО «Правозахисний рух людей України»; представник позивача Розсоха В.В.; відповідач АТ «Оператор ГРМ «Лубнигаз»; третя особа Мітягіна Г.В. (а.с. 1).

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що позовні вимоги стосуються третьої особи ОСОБА_1 , яка не залучена до участі у справі в якості позивача.

На підтвердження повноважень Розсохою В.В. до позовної заяви додано копію довіреності від 10.10.2024, посвідченої Брильовою І.М., керуючою справами (секретарем) виконавчого комітету Новооржицької селищної ради Лубенського району Полтавської області, зареєстровано за № 15, згідно якої ОСОБА_1 уповноважує голову ГО «Правозахисний рух людей України»Розсоху В.В. бути її представником в усіх державних, адміністративних, громадських, комерційних організаціях і товариствах незалежно від їх підпорядкування, форм власності та галузевої належності, будь-яких інших, без виключення органах і організаціях, у тому числі в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, державних та приватних нотаріальних контора, експертних установах, відділах реєстрації актів цивільного стану, Державної реєстраційної служби України, архівних установах, а також вести її справи у всіх судових установах: районних судах, адміністративних судах, господарських судах, Верховному суді України, а також передбачених Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Верховному суді України, з усіма правами наданими законом позивачу, відповідачу, третій особі, зокрема подавати позови (у тому числі повністю або частково змінювати підстави або предмет позову), підписувати позовні заяви, доповнення та уточнення до них, заперечення, відзиви, пояснення, брати участь у судовому розгляді справи, заявляти відводи, знайомитися з матеріалами справи, знімати з них копії, подавати заяви, клопотання, представляти докази (а.с. 21-22).

Доводи апеляційної скарги про те, що до суду звернулася ГО «Правозахисний рух людей України» в особі голови ГО «Правозахисний рух людей України» Розсохи В.В. в інтересах свого члена ГО «Правозахисний рух людей України»Мітягіної Г.В., що не є порушенням законодавства, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки із наданої довіреності від 10.10.2024, вбачається, що довіреність видана фізичною особою ОСОБА_1 , а не членом ГО «Правозахисний рух людей України».

Доводи апеляційної скарги про те, що Розсоха В.В. має юридичну освіту та практику представництва в судових справах громадян України, то ці доводи колегія суддів не бере до уваги, оскільки наявність диплома про вищу юридичну освіту не може бути доказом того, що особа має право на зайняття адвокатською діяльністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що Розсоха В.В. є головою ГО «Правозахисний рух людей України» та має право представляти саму ГО в суді без адвокатського свідоцтва та має право виступати від імені своїх членів згідно Статуту ГО «Правозахисний рух людей України», що підтверджується Статутом та Випискою з ЄДРПОУ, то ці доводи не також не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, оскільки із Статуту не вбачається, що до повноважень голови ГО «Правозахисний рух людей України» входить представництво інтересів членів громадяської організації у судових інстанціях.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Громадської організації «Правозахисний рух людей України» - залишити без задоволення.

Ухвалу Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 18 березня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 червня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов