Справа № 541/2639/18
Номер провадження 2/541/1/2025
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

26 червня 2025 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Городівського О.А.,

за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Самко Ніна Тарасівна, виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області,

в с т а н о в и в:

20.11.2018 до Миргородського міськрайонного суду Полтавської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що нею була придбана квартира АДРЕСА_1 . Договір купівлі-продажу вказаної квартири був посвідчений 14.06.2014 року приватний нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Гіль Д.В. та зареєстрований в реєстрі за №1356. Право власності на квартиру було зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14 червня 2014 року, номер запису про право власності 5898022, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 09. 14.07.2016 року, під сильним психологічним тиском та погрозою фізичної розправи, перебуваючи в залежному стані від ОСОБА_3 , в присутності та під контролем його представника ОСОБА_4 , не маючи реального бажання, позивач вимушено уклала договір дарування квартири на ім`я ОСОБА_3 . Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11.04.2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено та визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 14 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В. 14 липня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за №725. Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2018 року рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року залишене без змін. 26 листопада 2016 року, на час розгляду вказаної вище цивільної справи, квартиру АДРЕСА_2 було продано ОСОБА_3 відповідачу по даному позову ОСОБА_2 , яка брала участь у вказаній вище справі як третя особа. Позивач, вважає, що спірна квартира на даний час належить їй, тому має бути витребувана у ОСОБА_2 , а за нею має бути припинено право власності на спірну квартиру. Окрім того, позивач просила суд визнати за нею право власності на вказану квартиру та виселити із неї ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які там проживають.

03.12.2018 ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного провадження.

07.02.2019 відповідач ОСОБА_2 подала до суду клопотання про призначення розгляду даної цивільної справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 25.02.2019 задоволено клопотання відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження цивільної справи №541/2639/18 в розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 05.06.2019 зупинено провадження до набрання законної сили судовим рішенням (відновлення дії остаточного рішення) в цивільній справі №551/2700/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Щербина Т.В., ОСОБА_7 , виконавчий комітет Миргородської і міської ради Полтавської області та ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та стягнення моральної та майнової шкоди, що перебувала на розгляді в Касаційному цивільному суді Верховного Суду.

Ухвалою від 13 травня 2019 року суд касаційної інстанції зупинив дію рішення до закінчення касаційного провадження.

02.10.2019 Касаційним цивільним судом Верховного Суду у справі №541/2700/16-ц було прийнято постанову про скасування рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року та постанови Апеляційного суду Полтавської області від 26 вересня 2018 року та передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою суду від 05.11.2019 було поновлено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Самко Н.Т., виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області.

Ухвалою суду від 18.01.2021 задоволено клопотання адвоката Лазоренка Юрія Миколайовича про зупинення провадження у справі. Зупинено провадження у справі №541/2639/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно до набрання законної сили судовим рішенням в цивільній справі №551/2700/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Щербина Тетяна Вікторівна, ОСОБА_7 , виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області, ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та стягнення моральної та майнової шкоди, яка перебуває в провадженні Миргородського міськрайонного суду Полтавської області.

Встановлено, що 13 липня 2022 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області у цивільній справі №541/2700/16-ц було ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 14 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В. 14 липня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за №725. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , від 9 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В. 9 вересня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за №978. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , з кадастровим номером :50:036:0012, від 9 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_1 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В. 9 вересня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за №981. Виключено із Державного реєстру речових правна нерухоме майно запис про право власності за номером 16372539 від 09.09.2016 про вчинення реєстраційних дій пов`язаних із державною реєстрацією прав на житловий будинок з реєстраційним номером 09, що розташований за адресою АДРЕСА_3 . Виключено із Державного реєстру речових правна нерухоме майно запис про право власності за номером 16372536 від 09.09.2016 про вчинення реєстраційних дій пов`язаних із державною реєстрацією прав на земельну ділянку із реєстраційним номером 109, що розташована за адресою АДРЕСА_3 , кадастровий номер :50:036:0012. Визнано недійсною з дати посвідчення довіреність НАТ 384395 від 14 липня 2016 року видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 та посвідчену 14 липня 2016 року приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В., яка зареєстрована в реєстрі за №728. Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 солідарно на користь ОСОБА_1 340056 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено.

У подальшому, 17.12.2024 до суду надійшло клопотання від представника третьої особи ОСОБА_3 про поновлення провадження у справі №541/2639/18. Клопотання аргументовано тим, що постановою Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року було скасовано вказане рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 липня 2022 року у справі №541/2700/16-ц та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову, що вказує на усунення обставин, які були підставою для зупинення провадження у поточній справі.

Ухвалою суду від 20.12.2024 задоволено вищевказане клопотання представника третьої особи та поновлено провадження у справі №541/2639/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно.

Ухвалою суду від 15 квітня 2025 року підготовче провадження по справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 209-210 т. 2).

Представник позивача адвокат Лазоренко Ю.М. направив до суду заяву, в якій виклав прохання провести судове засідання без участі позивача та представника. Заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити (а.с. 227 т. 2).

Представник Виконавчого комітету Миргородської міської ради Степура О.С. також надіслала на адресу суду клопотання про розгляд даної цивільної справи за відсутності зацікавленої особи. При вирішенні спору покладалась на розсуд суду (а.с. 205-206 т. 2).

Представник третьої особи адвокат Крупський В.В. також направив до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника третьої особи ОСОБА_3 . Просив відмовити в повному обсязі в задоволенні позовних вимог (а.с. 232-233 т. 2).

В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Так, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 14.06.2014 посвідченого приватним нотаріусом Миргородського міського нотаріального округу Гіль Д.В., ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії договору дарування від 14.07.2016, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Щербиною Т.В., ОСОБА_1 передала у власність обдаровуваному ОСОБА_3 безоплатно квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 35-36 т. 1).

Відповідно до копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 27.11.2016, вказано, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , на підставі договору купівлі-продажу від 26.11.2016 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.11.2016, індексний номер 32570871 (а.с. 39-40 т. 1).

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України).

Правилом ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до закріпленого у ст. 387 ЦК України правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна.

Цивільним кодексом України передбачено як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція.

Відповідно до сталої судової практики та приписів норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, віндикація (витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника) це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Відповідно до правового висновку ВП/ВС, викладений у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (подібний за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі №6-140цс14). Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

Тобто, з аналізу вищезазначених норм матеріального права та виходячи зі змісту постанов Верховного Суду вбачається, що тільки власник наділений правом ставити вимогу про витребування майна, яке вибуло з володіння поза його волею.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року було скасовано вказане рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 13 липня 2022 року у справі №541/2700/16-ц та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .. Аналіз норм права та релевантної судової практики дозволив апеляційному суду зробити висновок про те, що для визнання правочину недійсним із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями статті 231 ЦК України, необхідним є наявність у їх сукупності таких факторів як сам факт застосування до потерпілої сторони правочину фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи, що свідчить про вчинення правочину проти справжньої волі, а також наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Сам факт вчинення фізичного чи психологічного тиску для укладення правочину повинен мати місце на момент його вчинення. Так, звернення відповідача ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_1 до Господарського суду Полтавської області про стягнення з неї грошових коштів в сумі 831333,24 грн не може вважатися застосуванням відносно позивачки психічного тиску, оскільки вона як відповідач у цій справі мала право заперечувати проти позову, а також надати докази на підтвердження відсутності будь-яких грошових зобов`язань перед відповідачем ОСОБА_3 .

Також, в постанові суду звернено увагу на те, що відповідно до п. 4.4., 4.5 договору дарування, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 14.07.2016 року, та посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу, сторони розуміли, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має право вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Нотаріусом роз`яснені вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків правочину, що укладається сторонами. При цьому дарувальник стверджував, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального.

Таким чином, посилання суду на відсутність волі позивачки, направленої на відчуження нерухомого майна, а також формальність та не реальність укладених договорів та довіреності, є необґрунтованим.

При цьому колегія суддів звернула увагу, що після посвідчення нотаріусом Щербиною Т.В. довіреності, зареєстрованої в реєстрі за №728 від 14.07.2016, якою ОСОБА_1 уповноважила ОСОБА_4 подарувати на ім`я ОСОБА_3 будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, позивачка ОСОБА_1 займалась підготовкою та збиранням необхідних документів для укладення ОСОБА_4 договору дарування будинку та земельною ділянкою.

Жодних дій, направлених на скасування посвідченої довіреності відповідно до частини 1 статті 249 ЦК України, передоручення, або звернення до компетентних органів з приводу вчинення на неї психічного чи фізичного тиску, ОСОБА_3 чи іншими особами, ОСОБА_1 не вчинила, хоча мала реальну можливість це зробити.

Отже, станом на сьогоднішній день, вказаним судовим актом підтверджено факт правомірності вибуття нерухомого майна, зокрема, квартири з власності позивача.

Позивачем не доведено існування підстав для витребування майна від набувача, встановлених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Майно не було загублене власником або особою, якій вона передала майно у володіння, воно не було викрадене у власника або особи, якій вона передала майно у володіння.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є добросовісним набувачем майна у відповідності до вимог ст. 388 ЦК України.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, повинно враховуватись, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на рухоме майно доводиться за допомогою будь-яких передбачених процесуальним законодавством доказів, що підтверджують виникнення такого права у позивача.

Під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Разом із тим відплатність придбання майна сама по собі не свідчить про добросовісність набувача.

Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). Водночас запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про право власності відчужувача не є безспірним доказом добросовісності набувача.

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК (відповідно до позиції Верховного суду від 01 лютого 2018 року по справі №521/14976/15-ц.)

Позивачем по справі не надано суду доказів на підтвердження своєї позиції та не доведено факту вибуття майна з її володіння на користь ОСОБА_3 чи будь-якої іншої особи. Майно вибуло з володіння ОСОБА_1 , яка булу власником спірної квартири з її волі.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Відповідач придбав спірну квартиру у ОСОБА_3 . Матеріали справи не містять відомостей про неправомірність володіння квартирою ОСОБА_3 , та постановою Полтавського апеляційного суду від 16.04.2024 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання правочинів недійсними та поновлення прав власності. Спірна квартира не є власністю позивача та не вибувала до відповідача без її волі, що вказує на відсутність підстав для задоволення позовних вимог про витребування майна.

На підставі наявних у справі матеріалів, суд приходить до висновку, що відповідач у справі, а також треті особи, які в певний проміжок часу володіли предметом спору, квартирою АДРЕСА_1 мали право на її відчуження, оскільки правомірно володіли цим майном і жоден з правочинів, за яким вони стали власниками нерухомого майна не визнаний судом недійсним чи нікчемним, право власності було зареєстровано у відповідності до законодавства діючого на момент виникнення правовідносин.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Окрім того, позивач просить витребувати квартиру від відповідача шляхом виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які там проживають. Враховуючи принципи диспозитивності та змагальності право формулювати позовні вимоги належить виключно позивачу, відтак суд вирішуючи питання, щодо позовної вимоги, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Суд не вбачає можливості застосувати до спірних правовідносин, обраний позивачем спосіб захисту свого права.

Таким чином, обставини позовних вимог, стосовно яких у сторін є спір, не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, так як вони в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на спірну квартиру за позивачем та припинення права власності за відповідачем суд, вважає за необхідне також відмовити, так як дані вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та не знайшли свого підтвердження в процесі розгляду справи. Позивачем не надано суду доказів, які б вказували на необхідність припинення власності на квартиру за відповідачем, яка є її власником, неправовірність її володіння власністю судом не встановлена.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 5, 6 статті 81 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, встановлено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», яке вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально-правовим засадам.

Натомість позивачка не обґрунтувала, яким чином саме відповідач ОСОБА_2 порушує суб`єктивні права або охоронювані законом інтереси позивача. В ході розгляду даної справи судом не було встановлено обставин, з якими законодавство пов`язує застосування ст. 388 ЦК Україна та відповідно витребування майна з чужого незаконного володіння, у зв`язку з чим вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, так як судом встановлено, що остання не є власником майна, майно не вибувало саме з її володіння та відповідач ОСОБА_2 є правомірним власником спірної квартири.

Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Серявін та інші проти України» вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, визначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, в п. 167 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 (Заява №19336/04) Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» п. 58). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля.

Суд, дослідивши надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог у відповідності до ст. 76 ЦПК України та оцінивши їх за правилами ст.ст. 81, 89 ЦПК України, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат, понесених позивачем на сплату судового збору при поданні позову до суду, не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 258, 259, 265, 268, 272-273, 352-355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, виселення, припинення права власності та визнання права власності на нерухоме майно, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу Самко Ніна Тарасівна, виконавчий комітет Миргородської міської ради Полтавської області відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: О. А. Городівський