САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/2041/25
Провадження №2/726/405/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.06.2025 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Асташева С. А.,

з участю секретаря судових засідань Сківернічук А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, в залі суду м. Чернівці, цивільну справу № 726/2041/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про скасування арешту,

У С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Садгірського районного суду м. Чернівці із позовом до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про скасування арешту у якому просить суд скасувати арешт накладений 06.09.2005 постановою слідчого слідчого відділення розслідування ОВС та злочинів учинених ОГ СВ УМВС України у кримінальній справі № Д-050043 від 03.06.2005 за ч.5 ст. 191 КК України, на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності належить ОСОБА_1 .

Зазначає, що 06.09.2005 постановою слідчого накладено арешт на квартиру, а 25.09.2006 кримінальна справа у якій такий арешт було накладено закрита на підставі п.2 ст. 6 КПК України, за відсутністю складу злочину, питання скасування арешту не вирішено. Вказує, що наразі існує обтяження на майно у виді арешту, яке створює перешкоди у реалізації ОСОБА_1 його прав як власника майна. Оскільки кримінальної справи немає, зняти арешт з нерухомого майна в порядку ч.4 ст. 126 КПК України 1960 року неможливо, а також посилається на те, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.06.2025 відмовлено у відкритті провадження про скасування арешту в порядку кримінального судочинства, посилаючись на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у справі № 727/2878/19 від 30.06.2020 та необхідність вирішення питання за правилами цивільного судочинства.

З посиланням на відповідні норми просить суд задовольнити позов.

Відзив на позовну заяву від відповідача до суду не надходив.

Позов ОСОБА_1 надійшов до Садгірського районного суду м. Чернівці 12.06.2025 та у той же день справу передали на розгляд головуючого судді Асташева С.А., відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.06.2025.

Суддя Асташев С.А. своєю ухвалою від 16.06.2025 прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі, розгляд справи визначив проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, судове засідання призначив на 25 червня 2025 року.

Заходів спрямованих на забезпечення доказів не вживалось, як і заходів щодо забезпечення позову.

Зупинення і поновлення провадження не здійснювалося.

Позивач ОСОБА_1 до суду не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Скерував письмову заяву у якій підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності.

Відповідач не забезпечив участь представника у розгляді справи, хоча наежним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду.

Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті (ч.1 ст. 223 ЦПК України).

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, розглянув матеріали справи, встановив фактичні обставини у справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідив та оцінив докази в сукупності та дійшов такого висновку.

Суд встановив, що відповідно до даних відомостей з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 08.09.2005 за № 2369664 Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою накладено арешт нерухомого майна на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 . Арешт накладено на підставі постанови слідчого відділення розслідування ОВС та злочинів учинених ОГ СВ УМВС України від 06.09.2005.

Згідно з даними відповіді із Головного управління національної поліції в Чернівецькій області № 58994-2025 від 09.05.2025 (184945) управління інформує про те, що слідчим управлінням ГУНП в Чернівецькій області проведено перевірку та встановленого, що кримінальна справа № Д-050043 від 03.06.2005, яка розслідувалася слідчим відділенням на той час СУ УМВС України в Чернівецькій області закрита 25.09.2006 та направлена на зберігання до архіву ГУНП в Чернівецькій області і у зв`язку із закінченням терміну зберігання була знищена 02.09.2009.

Також позивач долучає копію Договору купівлі-продажу квартири від 16 жовтня 1997 року, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А.В., відповідно до якого ОСОБА_1 купив квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також копію Технічного паспорту на квартиру.

Також ОСОБА_1 звертався до слідчого судді із заявою про скасування арешту у порядку кримінального судочинства, однак ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.06.2025 у справі № 727/6615/25 відмовлено у відкритті провадження у справі та рекомендовано заявнику звернутися до суду у порядку цивільного судочинства.

Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує такі правові норми.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.

Зокрема, відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба. У разі закриття кримінальної справи постановою слідчого арешт майна згідно з частиною першою статті 214 КПК України 1960 року підлягав скасуванню на підставі цього ж процесуального рішення.

Згідно зі ст. 170 КПК України, нині чинного КПК України, завданнями арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту частини третьої статті 174 КПК України у разі закриття кримінального провадження на стадії досудового розслідування одночасно з винесенням відповідної постанови прокурор зобов`язаний скасувати арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Зазначена норма процесуального права є аналогічною наведеній у частині першій статті 214 КПК України 1960 року.

Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень, з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає.

Під час розгляду справи суд керується тим, що арешт на майно позивача було накладено під час дії КПК України 1960 року за процедурою, встановленою цим нормативно-правовим актом.

Відповідно до пункту дев`ятого розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Дана норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

З огляду на вказане, на правовідносини, пов`язані з вирішенням питання про припинення арешту майна позивача та третіх осіб, поширюються норми КПК України 1960 року.

Із урахуванням викладеного, а також втрати чинності КПК України 1960 року, тривалого часу, що минув після закриття справи, істотних організаційних і кадрових змін, що в подальшому відбулися у правоохоронних органах, вирішення питання про припинення втручання у право власності ОСОБА_1 , шляхом звернення до слідчого або прокурора на підставі КПК України 1960 року очевидно не буде ефективним способом захисту порушеного права.

Проте кримінальну справу, в межах якої на майно позивача накладено арешт, закрито на стадії досудового слідства і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було.

КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави

Позивач ОСОБА_1 пред`являє позов не у зв`язку з завданням йому матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження його права власності рішенням слідчого.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц за позовом фізичної особи до Головного управління Національної поліції в Київській області та Головного управління Державної фіскальної служби в Київській області про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року сформулювала свій висновок, відповідно до якого КПК України 1960 року, так само як і чинний КПК України, не передбачають застосування слідчим, слідчим суддею процесуальних норм у закритій кримінальній справі. Справу про звільнення майна з-під арешту, накладеного в кримінальній справі за правилами КПК України 1960 року та незнятого після закриття кримінальної справи постановою слідчого від 24 грудня 2010 року, слід розглядати за правилами цивільного судочинства. Вирішення порушеного позивачем питання про звільнення майна з-під арешту в порядку кримінального судочинства потребувало би відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину. Для такого відновлення необхідним є скасування процесуальних рішень, якими держава в особі уповноважених органів відмовилася від кримінального переслідування позивача. Початок нового розслідування додатково зумовить правову невизначеність у зв`язку з повторенням ризиків офіційної констатації злочинності поведінки позивача і таким чином призведе до погіршення його правового становища. Означений спосіб розв`язання порушеного позивачем питання є недопустимим з точки зору досягнення мети захисту його прав та законних інтересів.

Скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин.

Аналогічний висновок міститься і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року. У справі № 727/2878/19,адже Велика Палата Верховного Суду вказала, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та незнятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У рішенні ЄСПЛ у справі «Uzan та інші проти Турції» (скарги № 9620/05, 41487/05, 17613/08 і 19316/08) від 05.03.2019, Європейський Суд встановив, що заявники скаржилися на тривале застосування тимчасових заходів щодо їхнього майна та відмову органів влади скасувати ці заходи протягом кількох років, навіть з урахуванням того, що заявників не було визнано винними у кримінальному провадженні або відповідачами у цивільному провадженні. Європейський Суд прийшов до висновку, що влада не змогла встановити «справедливий баланс» між захистом суспільних інтересів та вимог захисту прав заявників на повагу їх власності. Таким чином, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції (право на мирне володіння майном).

На підставі вищевикладеного, у зв`язку з закриттям кримінального провадження, необхідність в арешті майна, яке належить на праві власності позивачу, відпала, а тому право позивача на вільне і безперешкодне користування та розпорядження належним йому майном порушено та підлягає захисту шляхом скасування арешту майна.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У зв`язку із накладенням арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , який не знятий після закриття кримінальної справи, позивач ОСОБА_1 не може в повній мірі реалізувати свої права як власника майна, оскільки позбавлений права розпоряджатися квартирою та виникла необхідність в усуненні перешкоди у здійсненні права власності, шляхом зняття арешту.

З врахуванням викладеного, розглянувши цивільну справу всебічно та з врахуванням наданих доказів, суд вважає, що відповідні вимоги позивача за позовом є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Вимог про стягнення судового збору з відповідача позивач не заявляв.

На підставі ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 321, 391 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81-82, 141, 247, 263-265, 267-268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області про скасування арешту задовольнити.

Скасувати арешт на квартиру, що належить ОСОБА_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , накладений на підставі постанови слідчого слідчого відділення розслідування ОВС та злочинів учинених ОГ СВ УМВС України від 06.09.2005 у кримінальній справі № Д-050043 від 03.06.2005 за ч.5 ст. 191 КК України, зареєстрований у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 08.09.2005 Першою чернівецькою державною нотаріальною конторою реєстраційний номер обтяження 2369664.

Судове рішення не проголошувалося в силу ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя С. А. Асташев