печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1513/25-ц
пр. № 2-124/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування, визначення часток,

УСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила визначити, що її ідеальна частка у праві власності на приватизовану квартиру АДРЕСА_1 становить 1/4, визнати її право власності на 5/16 часток квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що після смерті свого сина ОСОБА_3 та смерті свого чоловіка ОСОБА_4 позивач вирішила оформити свої права на спадщину, оскільки прийняла її разом з сином ОСОБА_2 , оскільки проживали разом із спадкодавцем на час їхньої смерті. Нотаріус у видачі свідоцтва про право власності позивачеві відмовила через те, що згідно з документом, що посвідчує право власності померлого на майно, а саме свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» 11 грудня 1993 року, не вказано які частки власності належать кожній з чотирьох осіб, тобто не вказано у яких частках було набуто майно. При цьому всім чотирьом членам сім`ї квартира належала у рівних частках - по 1/4.

Відповідач позов визнав у повному обсязі, подавши відповідну заяву.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

13 січня 2025 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 20 січня 2025 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

12 лютого 2025 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи.

14 лютого 2025 року ухвалою судді у справі відкрито провадження, для розгляду у загальному порядку, та витребувано докази у КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації».

05 березня 2025 року на електронну поштову скриньку суду надійшла відповідь КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» на виконання ухвали суду від 14 лютого 2025 року.

10 березня 2025 року засобами поштового зв`язку до суду надійшли копії матеріалів спадкових справ, заведених після смерті ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , надіслані П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою на виконання ухвали суду від 14 лютого 2025 року.

22 квітня 2025 року представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримує і просить задовольнити, не заперечує проти постановлення заочного рішення суду.

22 квітня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті.

19 травня 2025 року відповідач подав до суду заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи у відсутність відповідача.

Сторони у судове засідання не з`явилися, враховуючи подані заяви про розгляд справи у їхню відсутність.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

11 грудня 1993 року Орган приватизації державного житлового фонду заводу «Арсенал» видав ОСОБА_4 та членам його сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 свідоцтво № НОМЕР_4 від 09 грудня 1993 року про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_2 (у реєстровій книзі № 2628 від 28 грудня 1993 року) /а. с. 19/.

ІНФОРМАЦІЯ_1 настала смерть ОСОБА_3 (сина позивача), факт чого посвідчено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 15 грудня 2009 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві /а. с. 15, 18/.

ІНФОРМАЦІЯ_2 настала смерть ОСОБА_4 (чоловіка позивача), факт чого посвідчено свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 04 лютого 2024 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві /а. с. 16, 17/.

06 серпня 2024 року державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносова В. Ф. постановою відмовила ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті її сина ОСОБА_3 /а. с. 12/.

06 серпня 2024 року державний нотаріус П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносова В. Ф. постановою відмовила ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті її чоловіка ОСОБА_4 /а. с. 11/.

ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначена норма статті є диспозитивною, у зв`язку з чим співвласники мають право визначити свої повноваження щодо належного їм майна на праві спільної часткової власності за домовленістю між собою.

Частинами першою, другою ст. 357 ЦК України визначено, що частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Положеннями частин першою, другою статті 370 ЦК України передбачається, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Відповідно до статей 1218, 1226 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. При цьому необхідно визначити якою є доля спадкодавця у праві спільної сумісної власності.

За частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до роз`яснень, наданих у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», - у разі смерті співвласника частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду.

Згідно правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, закріпленої в п. 3.4. Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ N 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, де зазначено, що відповідно до ст. 1226 ЦК України, частка у справі спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належному на праві спільної сумісної власності.

За змістом ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Беручи до уваги наведене, а також положення ст. 172 ЦК України, вбачається, що у спірних правовідносинах поділ спільного майна у позасудовому порядку шляхом укладання відповідної угоди між співвласниками є неможливим у зв`язку зі смертю одного з них.

Відповідно до ст. 368, 370, 372 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній власності, вважається, що частки кожного зі співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Отже судом встановлено, що кожному членові сім`ї ОСОБА_5 належало по 1/4 частці у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Після смерті ОСОБА_3 спадкоємцями першої черги стали ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_4 , а частки у праві власності розподілилися між ними по 3/8.

Після смерті ОСОБА_4 спадкоємцями стали ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 , між якими частки у праві власності розподілилися: 9/16 та 7/16 відповідно.

Таким чином ОСОБА_3 належить 5/16 часток у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України.

Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності у порядку спадкування, визначення часток задовольнити частково.

Визнати право власності на 5/16 часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 ).

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова