КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення заборгованості по заробітній платі,-

установив:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» про стягнення заборгованості по заробітній платі.

В обґрунтування вимог позову зазначав, що 24 липня 2024 року його звільнено з посади начальника будівельно-монтажного управління за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

У період роботи в ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» з 2021 року по 24 липня 2024 року відповідач не в повному обсязі виплачував заробітну плату.

Відтак, у відповідача наявна заборгованість перед ним по виплаті заробітної плати.

Крім того, оскільки відповідачем на день його звільнення не виплачено заробітну плату в повному обсязі, відтак також необхідно стягнути середній заробіток за час затримки у виплаті заробітної плати.

Просив суд, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 163000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 55376,65 грн.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 163000 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54978 грн.

Стягнуто з ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» на користь держави судовий збір у розмірі 2179,78 грн.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» подало апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваного рішення, в цій частині, судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що загальний розмір середнього заробітку може бути зменшеним, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, а також з огляду й на те, що законодавець вніс зміни до ст.117 КЗпП України та обмежив розмір середнього заробітку шістьма місяцями.

Зазначає про ненадання судом першої інстанції оцінки тому, що позивач звернувся до суду з даним позовом з пропуском передбачених ст. 233 КЗпП України строків звернення до суду за захистом порушених прав.

Просило суд, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року в частині стягнення з нього на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 54978 грн. скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні цих вимог позивача відмовити повністю. В іншій частині рішення просить залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду оскаржено лише відповідачем і лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Рішення в частині стягнення заборгованості по заробітній платі сторонами не оскаржено, а відтак в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з таких підстав.

Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Як передбачено ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України,при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як встановлено судом, відповідно до наказу керівника ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» від 24 липня 2024 року №56/к-тр про припинення трудового договору (контракту), звільнено 24 липня 2024 року ОСОБА_1 з посади начальника будівельно-монтажного управління-3 за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України.

Згідно з довідкою генерального директора ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» від 17 жовтня 2024 року вих. №17/10-2024, станом на 17 жовтня 2024 року заборгованість ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» по заробітній платі перед ОСОБА_1 становить 166986,84 грн., з яких 55157,09 грн. компенсація за невикористану відпустку.

З урахуванням того, що відповідачем на день звільнення позивача не було виплачено заробітну плату в повному обсязі та не доведено відсутність його вини у невиплаті такої заробітної плати, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь невиплаченої заробітної плати у сумі 163000 грн.

При цьому, як вірно встановлено судом першої інстанції наказом генерального директора ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» від 21 березня 2022 року №140/с «Про призупинення дії трудового договору з працівниками», призупинено дію трудового договору з 24 березня 2022 року до відновлення можливості виконувати роботу, але не пізніше дня припинення або скасування воєнного стану, з працівниками, у тому числі із позивачем, відтак останніми двома місяцями роботи є січень та лютий 2022 року, середньоденна заробітна плата позивача за два відпрацьовані місяці становить: 25409,36+25647,62 = 51056,98 : 39 = 1309 грн.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 липня 2024 року по 20 вересня 2024 року становить 54978 грн.

У свою чергу, як передбачено ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, встановивши, що відповідачем на день звільнення позивача не було виплачено йому заробітну плату у повному обсязі та не доведено відсутність його вини у невиплаті такої заробітної плати, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки у період з 25 липня 2024 року по 20 вересня 2024 року виплати заробітної плати у розмірі 54978 грн.

Посилання апелянта на наявність підстав для зменшення суми середнього заробітку з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Так, Законом України від 01 липня 2022 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» за №2352-ІХ запроваджено ряд змін у трудовому законодавстві, зокрема, положення ст. 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

Закон України за №2352-ІХ та, відповідно, і нова редакція ст. 117 КЗпП України набрали чинності з 19 липня 2022 року.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку також викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі за №821/1083/17.

Водночас Верховний Суд у постановах від 29 лютого 2024 року у справі №460/42448/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23, від 15 лютого 2024 року у справі №420/11416/23, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22 та від 28 червня 2023 року у справі №560/11489/22 зауважив на тому, що правовий висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц викладено, щодо приписів ст. 117 КЗпП України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом №2352-ІХ.

Наведений у цих постановах підхід, щодо критеріїв/способів зменшення суми середнього заробітку, який підлягає стягненню у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, був побудований з урахуванням, зокрема, того, що оплаті середнім заробітком підлягав весь час затримки по день фактичного розрахунку, оскільки на той час ст. 117 КЗпП України не обмежувала період, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Разом з тим, відповідно до ст. 117 КЗпП України, у чинній редакції, згідно із Законом №2352-ІХ, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.

У справі, що переглядається, спірний період розпочався з 25 липня 2024 року. Тобто, спірні правовідносини охоплюють період, який виник, після 19 липня 2022 року.

Отже, у межах цієї справи належить враховувати приписи чинної редакції ст. 117 КЗпП України, яким законодавець обмежив виплату шістьма місяцями, проте без застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові.

Щодо посилань апелянта на те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, слід зазначити, що, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість із виплати заробітної плати виникла з березня 2022 по липень 2024 роки.

Так, ч. 2 ст. 233 КЗпП України (в редакції, яка діяла на час виникнення заборгованості) унормовано, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України (у чинній редакції) із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст.116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен бувдізнатися про порушення свого права.

Однак, жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач надавав позивачу повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, матеріали справи не містять.

Отже, враховуючи те, що ТОВ «Домобудівельна компанія «Фундамент» про розмір заборгованості із заробітної плати ОСОБА_1 не повідомляло, а позивач звернувся до суду у вересні 2024 року, колегія суддів приходить до висновку, що строк звернення до суду позивачем не пропущено.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення, спрямоване на відновлення порушених трудових прав позивача у визначений ним спосіб.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а заочного рішення суду без змін.

Щодо розподілу судових витрат, слід зазначити, що у зв`язку з залишенням апеляційної скарги без задоволення, понесені відповідачем судові витрати за подання апеляційної скарги, відшкодуванню не підлягають.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Домобудівельна компанія «Фундамент» залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 14 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 02 липня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба