Провадження № 2/953/841/25
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 березня 2025 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючої - судді Глос М. Л.
за участю секретаря Сороченко М. О.
розглянувши у відкритому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим в її інтересах представником адвокатом Удовиченком Вадимом Анатолійовичем, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», треті особи: Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), ОСОБА_2 , про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,
На переконання представника позивачки, виконавчий напис є протиправним і не підлягає виконанню, оскільки кредитний договір, за яким здійснюється стягнення, не був нотаріально посвідчений. Тоді як згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 у редакції, чинній після набрання законної сили постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року, відповідні стягнення за виконавчими написами нотаріусів можуть проводитися лише на підставі нотаріально посвідчених угод. Крім цього, під час вчинення виконавчого напису приватний нотаріус не перевірив надіслання ТОВ «ВЕЛЛФІН» повідомлення ОСОБА_1 про наявність заборгованості за кредитним договором з наданням боржниці можливості погасити борг або навести свої заперечення, а тому заборгованість не є безспірною. Акцентується увага у позовній заяві і на тому, що 06.07.2021 року відповідач повторно звернуся з зазначеним виконавчим написом до до Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, на підставі чого державний виконавець Івченко Д. Ю. відкрив виконавче провадження № 65979594. З огляду на зазначене представник позивача розцінює дії ТОВ «ВЕЛЛФІН» як спробу стягненння з ОСОБА_1 за одним виконавчим написом подвійної суми боргу.
Відповідач процесуальним правом подати відзив не скористався.
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями розгляд зазначеної справи визначено судді Київського районного суду м. Харкова Глос М. Л.
Ухвалою від 08.01.2025 року суд відкрив провадження у справі і постановив розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
У судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Представник позивача адвокат Удовиченко В. А. звернуввся до суду з заявою про розгляд справи без участі його та ОСОБА_1 , позовні вимоги підтримав у повному обсязі і не заперечував проти ухвалення заочного рішення.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи ТОВ «ВЕЛЛФІН» було повідомлено належним чином та своєчасно,.
Третя особа приватний нотаріус Горай О. С. у судове засідання не з`явився, причини неприбуття суду не повідомив, про час і місце розгляду справи був завчасно повідомлений належним чином.
Представник третьої особи Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, причин неприбутття не повідомив, про час і місце розгляду справи зазначений орган було повідомлено належним чином.
За таких обставин неприбуття учасників процесу у судове засідання згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Оскільки представник відповідача, у встановленому законом порядку сповіщеного про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, причин свого неприбуття не повідомив, з заявами про відкладення судового розгляду до суду не звертався, відзиву не подав, і представник позивача не заперечує проти прийняття заочного рішення, суд на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за необхідне і можливе ухвалити заочне рішення на підставі поданих письмових доказів.
Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, та за наявними в справі доказами.
Суд, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши подані сторонами докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим ЦПК України випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як унормовано ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести і довести їх відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.
Доказами у розумінні ч. 1 ст. 76 ЦПК України є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Процесуальними джерелами цих даних можуть бути документи у письмовій або електронній формі, речові об`єкти, висновки експертів, показання свідків.
За результатами аналізу й оцінки наданих представником позивача доказів суд установив такі обставини.
05.01.2021 року старший державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Шєлєг К. С. прийняла постанову про відкриття виконавчого провадження № 64030140 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису.
Постановою від 25.02.2021 року державний виконавець повернув виконавчий документ стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відсутністю у боржника майна або коштів, на яке може бути звернуто стягнення.
06.07.2021 року державний виконавець Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Івченко Д. Ю. за повторно поданою заявою стягувача відкрив виконавче провадження № 65979594. У цьому виконавчому провадженні виконавчий документ було повернуто стягувачу постановою державного виконавця від 27.03.2023 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з установленою законом забороною звернення стягнення на майно і кошти боржника.
Надаючи зазначеним обставинам юридичну оцінку, суд керується такими нормами матеріального права.
Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Як унормовано ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
За вимогами ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Згідно зі ст. 42 Закону України «Про нотаріат» обов`язковою умовою вчинення нотаріальної дії є відсутність спору про право на момент звернення заінтересованих осіб до нотаріуса.
Главою 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (далі - Порядок), затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, установлено порядок вчинення виконавчих написів.
Відповідно до п.п. 1.1, 1.2, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4, 3.5 Глави 16 Порядку для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 № 1172 (далі Перелік). Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. Під час вчинення виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у наведеному вище Переліку.
Відповідно до п. 1 Переліку для одержання виконавчого напису надаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
З огляду на наведене та з урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.
Тому під час вирішення спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 645/1979/15-ц сформульований правовий висновок про те, що порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, у тому числі залишення поза увагою ненаправлення боржнику вимоги кредитора сплатити заборгованість в установлений строк, є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Згідно з п. 2 розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» Переліку зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року, для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.
Тобто саме вказані зміни до Переліку дозволяли кредиторам звертатися до нотаріуса для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, оформленими не тільки в нотаріальному порядку, але і в простій письмовій формі.
Правовим наслідком прийняття адміністративним судом такого рішення є втрата чинності постановою Уряду № 662 від 26.11.2014 року з дня набрання постановою суду законної сили, тобто з 22.02.2017 року.
Оскаржений виконавчий напис виданно нотаріусом 23.10.2020 року, тобто після втрати чинності змінами, внесеними до Переліку наведеною вище постановою.
Виходячи з викладеного до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» №1172 у редакції від 29.11.2001 року. Відповідно до пункту 1 Переліку, затвердженого цією постановою, для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, нотаріусу подаються: оригінал нотаріально посвідченої угоди; документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Пункту 2 наведений Перелік взагалі не містить.
Отже, відповідно Переліку у редакції, чинній на час видання оспорюваного акта і станом на сьогодні, виконавчий напис нотаріуса про стягнення заборгованості може видаватися за нотаріально посвідченими угодами, що передбачають сплату коштів, передання чи повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Матеріали справи не містять даних про те, що кредитний договір № 153745 від 12.03.2017 року, укладений між ОСОБА_1 і ТОВ «ВЕЛЛФІН», посвідчувався нотаріально. Доказів укладення договору саме в такій формі і надання нотаріусу його оригіналу для одержання виконавчого напису відповідач не надав.
З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що нотаріус видав оспорюваний виконавчий напис на підставі документа, що не відповідав вимогам п. 1 Переліку у редакції, чинній після 22.02.2017 року.
Крім цього, обов`язковою умовою вчинення нотаріусом виконавчого напису є подання стягувачем документів, які згідно з Переліком підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.
Ознаками безспірності вимоги є незаявлення боржником заперечень щодо заборгованості та її розрахунку, а також відсутність суперечностей у поданих документах. На підтвердження безспірності заборгованості нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен пересвідчитися у розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнання їх. Документом, що підтверджує такий факт, є вимога стягувача з підписом боржника про її отримання.
Безспірність документу, відповідно до якого вчиняється виконавчий напис, перевіряється таким чином: боржник повинен бути повідомлений не менш ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису про порушення кредитних зобов`язань та усунути допущені порушення чи оскаржити виставлену вимогу у судовому порядку або заявити заперечення кредитору. Якщо жодна із цих дій не виконана, заборгованість вважається безспірною.
Матеріали справи не містять даних, про те, чи направлялася ОСОБА_1 письмова вимога кредитора усунути порушення договірних зобов`язань не пізніш ніж за 30 днів до вчинення виконавчого напису, і відповідно, чи надавалася позивачці можливість в установлений строк погасити борг добровільно або ж заявити заперечення проти вимог кредитора. Отже, досліджені судом документи не дозволяють констатувати безспірний характер заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ «ВЕЛЛФІН» станом на 23.10.2020 року, тобто на час видання оспорюваного акта.
Відповідач не скористався процесуальним правом подати відзив, навести свої заперечення проти позовних вимог і надати докази в обґрунтуванням власної позиції.
Водночас за змістом частини 4 статті 12 ЦПК України однією із складових засади змагальності цивільного судочинства є правило, за яким кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як унормовано у ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками процесу або витребуваних ним у передбачених цим Кодексом випадках. Диспозитивність судового процесу передбачає, що збирання доказів не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
У зазначеній справі суд не наділений процесуальними повноваженнями збирати докази, які би спростовували доводи позивача. Виходячи з викладеного суд вважає доведеними обставини, на які ОСОБА_1 посилається в обґрунтування своїх вимог. Адже ці обставини підтверджуються сукупністю долучених до позовної заяви письмових доказів, належність, допустимість і достовірність яких жодних сумнівів не викликає.
З огляду на зазначене суд дійшов висновку, що нотаріус належним чином не перевірив безспірності заборгованості ОСОБА_1 перед ТОВ "ВЕЛЛФІН", а отже, вчинив виконавчий напис усупереч вимогам ст. 88 Закону України «Про нотаріат» та Глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Враховуючи викладене суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 та визнає виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати щодо сплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн, що підтверджені належним доказом квитанцією № 1759-6030-1836-3214 від 17.12.2024 року.
Разом із тим, вирішуючи вимогу позивача про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з такого.
За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги, документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням юридичної допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На цьому акцентувала увагу Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16.
Натомість представник позивача лише навів у позовній заяві попередній розрахунок витрат на правову допомогу у сумі 2 500 грн. Проте належних доказів того, що відповідна вартість юридичних послуг обумовлювалася договором між позивачкою та адвокатом і була фактично сплачена ОСОБА_1 , зокрема, копії договору, акту здачі-приймання виконаних робіт, квитанцій, чеків або платіжних доручень, позивачка та її представник не надали.
З огляду на зазначене суд не знаходить правових підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 81, 247, 263-265 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 , пред`явлений в її інтересах представником адвокатом Удовиченком Вадимом Анатолійовичем, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН», треті особи: Київський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), приватний нотаріус Горай Олег Станіславович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо таку заяву подано протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу подано протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами розгляду заяви про його перегляд чи апеляційної скарги.

Суддя М. Л. Глос