Справа № 466/707/21
Провадження № 2/466/68/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

9 червня 2025 року м.Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

у складі : головуючого-судді Білінської Г.Б.

при секретарі Ханас С.О., Марочканича В.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представників відповідача Неборачок О.І., Домініка А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівського державного університету безпеки життедіяльності про скасування наказів, оплату за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

у с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Львівського державного університету безпеки життєдіяльності про поновлення на роботі, стягнення оплати за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

В обгрунтування вимог покликався на те, що до поступлення на роботу у Львівський інститут пожежної безпеки МНС України до 2005 року працював у Львівському національному університеті "Львівська політехніка", 27.08.2005 р звільнився за власним бажанням у зв`язку з переходом на роботу до Львівського інституту пожежної безпеки. 01.09.2005 р. був призначений на посаду доцента кафедри пожежної та аварійно-рятувальної техніки Львівського інституту пожежної безпеки МНС України за строковим трудовим договором до 01.07.2006 р. У 2006-2016 рр. працював на посаді доцента вказаної кафедри на контрактній основі; у зв`язку із перейменуванням кафедри у 2016 році - з 2016 по 2018 рр продовжував роботу за контрактом на посаді доцента кафедри експлуатації транспортних засобів та пожежно-рятувальної техніки (ЕТЗ ПРТ). Відповідно до наказу № 422о/с від 23.07.2018 продовжував роботу за контрактом на посаді доцента кафедри ЕТЗ ПРТ строком на два роки, тобто до 23.07.2020 р. Після зміни ректора в Університеті з ініціативи роботодавця у середині навчального року з позивачем був укладений контракт №7 від 11.02.2019 р терміном на 1 рік та виданий наказ 43о/с від 11.02.2019, за яким позивач переведений на посаду доцента цієї ж кафедри на повну ставку за контрактом. Укладення контракту в середині навчального року створило значні проблеми в обліку обсягу роботи і робочого часу його, як викладача. У двох останніх контрактах обсяги пропонованої роботи не були визначені. На початок 2020-2021 навчального року навчальне навантаження позивача було докорінно змінене, в межах дії контракту на один календарний 2020 рік суттєво змінились умови праці стосовно обсягу роботи, визначеного новим індивідуальним планом на 2020-2021 навчальний рік у порівнянні з планом на 2019-2020 навчальний рік, що з позивачем не погоджувалось, та у відповідності до вимог закону про зміну істотних умов праці його не повідомлено за два місяці, хоча відповідно до п. 4.2 Положення про організацію освітнього процесу у Львівському державному університеті безпеки життєдіяльності, наказу №160од від 30.09.2020 зміни у розкладі навчальних занять можуть відбуватись у виняткових випадках з дозволу проректора з навчальної та методичної роботи. На початку навчального 2020-2021 р і до подання заяви про невиконання умов контракту у позивача не було документа, яким би був визначений обсяг роботи, відсутній розклад навчальних занять, підписаний ректором університету. Враховуючи об`єктивні обставини, які склались з вересня 2020 року, керуючись нормами п.4 ст.36, ч.1 ст. 39, ч.1 ст.38 КЗпП, а також статті 10 Постанови КМУ від 19 березня 1994 p. № 170 "Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору", позивач 09.11.2020 подав заяву про дострокове припинення дії Контракту№15 від 18 лютого 2020 року. 16 листопада 2020 р позивач отримав лист від ЛДУ БЖД, у якому вказувалось, що Львівським державним університетом безпеки життєдіяльності не виявлено порушень законодавства про працю, колективного або трудового договору чи Контракту, зокрема пункту 16 Контракту, а тому Університет не вбачає підстав для розірвання Контракту саме за цим пунктом. Тобто роботодавець одноосібно, без участі працівника, без урахування законодавчих норм щодо розгляду трудових спорів визначив, що позивач повинен надалі працювати, а питання розгляду заяви про розірвання контракту закрите в односторонньому порядку.

Після отримання цього листа позивачу були надіслані повідомлення від ЛДУ БЖД про невихід позивача на роботу. На усі звернення відповідачу були вчасно надані відповіді з аргументуванням дій. Натомість 11 грудня 2020 р виданий Наказ №617о/с про оголошення позивачу догани за невихід на роботу. У цей же день позивач знову подав заяву ректору про розгляд заяви про дострокове розірвання контракту. Позивач вважав, що у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу з поважних причин, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, який просить працівник. У заяві про дострокове розірвання контракту позивач вказав дату припинення його дії, а саме 09 листопада 2020 року. Враховуючи положення ст.ст. 38,39 КЗпП продовжувати працювати після подання заяви про дострокове розірвання контракту закон не зобов`язує, то му він не вважав, що невиходами на роботу порушує трудове законодавство.

Після оголошення догани 17.12.2020 р і 21.12.2020 р позивач знову звернувся до роботодавця в особі ректора університету М.Коваля про систематичні порушення законодавства про працю та про витребування документів, на підставі яких можна вирішити трудовий спір. Натомість, 22 грудня 2020 року отримав черговий лист щодо його про невиходу на роботу.

24 грудня 2020 року черговий раз звернувся до ректора М.Коваля у вигляді персонального (особистого звернення) щодо розгляду заяви про розірвання контракту. Відповідь не отримував. 28 грудня 2020 року чергове звернення до ректора з вимогою вирішити трудовий спір залишене без розгляду. 30 грудня 2020 р позивач отримав Наказ № 656 о/с від 29.12.2020 р про притягнення його до дисциплінарної відповідальності через звільнення. Підставами зазначені доповідні записки завідувача кафедри, акти про невихід на роботу, рапорт начальника інституту. З документами, на підставі яких виданий наказ про звільнення, позивача ніхто не ознайомлював. Зазначений у Наказі № 656 о/с про звільнення прогул є вимушеним і таким, що встановлений роботодавцем незаконно. Притягнення до дисциплінарної відповідальності через звільнення є таким, що не відповідає нормам Кодексу законів про працю України. Позивач просив поновити його на посаді доцента Кафедри експлуатації транспортних засобів та пожежно-рятувальної техніки Львівського державного університету безпеки життєдіяльності (ЛДУ БЖД), стягнути з Львівського державного університету безпеки життєдіяльності на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

23.02.2021 р. позивач ОСОБА_1 подав заяву про уточнення позовних вимог та просить :

скасувати наказ №617 о/с від 11.12.2020 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності та наказ №656 о/с від 29.12.2020 р. про притягнення до дисциплінарної відповідальності через звільнення,

змінити формулювання запису у трудовій книжці про звільнення з 9.11.20230 р.,

стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу,

зобов`язати виплатити вихідну допомогу в розмірі п`яти розмірів середнього заробітку ,

стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

При цьому, позивач зазначає, що у відповідача були всі підстави змінити формулювання звільнення на ч.1ст.39 КЗпП - розірвання строкового трудового договору з ініціативи працівника з 9.11.2020 р. , що він просив у своїх заявах, однак відповідач цього не зробив, тому просить суд змінити формулювання звільнення. Додаткова мотивація інших уточнених позовних вимог відсутня.

У судовому засіданні позивач надав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви та уточненої позовної заяви.

Представники відповідача позовні вимоги заперечили, посилаючись на мотиви, викладені у відзиві на позов від 11.03.2021 р., та на підставі поданих ними письмових доказів, якими заперечення позову аргументовані. Просять у задоволенні позову відмовити.

Рух справи :

-позов поданий 01.02.2021 р.;

-04.02.2021 р. ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова Едера П.Т. відкрито провадження у справі з розглядом у спрощеному провадженні;

-23.02.2021 р. позивачем подана заяву про зміну частини позовних вимог;

-11.03.2021 р. відповідачем поданий відзив на позовну заяву з додатками;

-17.03.2021 р.позивачем подана відповідь на відзив;

-05.04.2021 р. позивачем подано заяву про відвід судді Едера П.Т., ухвалою судді від 06.04.2021 р. відвід визнаний необгрунтованим та переданий для розгляду іншим суддею;

-ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Львова Єзерського Р.Б. від 08.04.2021 р. відвід задоволено, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 08.04.2021 р. справа передана судді Зимі І.Є.;

-21.05.2021 р. позивачем заявлений відвід судді Зимі І.Є.;

-ухвалою судді від 21.05.2021 р. відвід визнаний необгрунтованим та переданий для розгляду іншим суддею;

-ухвалою судді Федорової О.Ф. від 01.06.2021 відвід задоволено, відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу від 07.06.2021 р. справа передана судді Федоровій О.Ф. ;

-ухвалою від 09.06.2021 р. суддею Федоровою О.Ф. призначено справу до розгляду;

-у судовому засіданні 29.06.2021 р. позивачем подана заява про відвід судді Федоровій О.Ф., у задоволенні такого ухвалою відмовлено;

-23.11.2021 р. позивачем подано повторну заяву про відвід судді, ухвалою від 29.11.2021 р. у задоволенні відводу відмовлено заява передана на розгляд іншого судді;

-ухвалою від 02.12.2021 р. суддею Ковальчуком О.І. відвід задоволено;

-відповідно до протоколу автоматизованого розподілу 03.12.2021 р. справа передана на розгляд судді Свірідовій В.В.;

-04.05.2022 р. ухвалою суду задоволено клопотання позивача про розгляд справи за правилами загального провадження та перехід у стадію підготовчого засідання;

-01.06.2022 р. представниками відповідача заявлений відвід судді Свірідовій В.В., у задоволенні якого ухвалою від 03.06.2022 р. відмовлено, передано на розгляд іншого судді;

- ухвалою судді Зими І.Є. від 06.06.2022 р. у задоволенні відводу відмовлено;

-ухвалою судді від 07.03.2022 р. у відповідача витребувані письмові докази за клопотанням позивача;

-ухвалою від 24.10.2022 р. відмовлено у задоволенні заяви позивача про накладення стягнення на представників відповідача;

-15.07.2024 р. позивачем заявлений відвід судді Свірідовій В.В.

-ухвалою від 16.07.2024 р. відвід визнано необгрунтованим та передано на розгляд іншому судді;

-ухвалою судді Федорової О.Ф. від 17.07.2024 р. заяву про відвід задоволено, згідно протоколу потворного автоматизованого розподілу від 19.07.2024 р. справу передано на розгляд судді Донченку Ю.В.

-у зв`язку із відставкою судді Донченка Ю.В. протоколом повторного розподілу справи від 05.12.2024 р. справа передана на розгляд судді Білінській Г.Б.;

-ухвалою підготовчого засідання від 21.01.2025 р закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду по суті;

-27.01.2025 р. позивачем подана заява про відвід судді Білінської Г.Б., ухвалою від 30.01.2025 р. відвід визнаний необгрунтованим та переданий на розгляд іншому судді;

- ухвалою від 31.01.2025 р. у задоволенні відводу судді Білінській Г.Б. суддею Ковальчуком О.І. відмовлено;

-у судовому засіданні 10.04.2025 р. сторонами надані пояснення, досліджені письмові докази, задовлені клопотання позивача про виклик свідків та щодо надання представниками відповідача оригіналів документів, які суду подавались у належно завірених копіях. Оголошена перерва для виклику свідків за клопотанням позивача;

-у судовому засіданні 08.05.2025 р. ухвалою судового засідання відмовлено у клопотанні позивача про застосування примусу до свідків, які у судове засідання не з`явились, подали заяви про відмову від дачі пояснень в порядку ст.63 Конституції України ;

-21.05.2025 судове засідання відкладено за клопотанням позивача;

-у судовому засіданні 02.06.2025 р. завершено стадію дослідження доказів та оголошено про перехід у стадію судових дебатів. Оголошена перерва за клопотанням позивача у зв`язку із необхідністю надання правової допомоги на стадії дебатів;

-04.06.2025 р. позивачем через канцелярію суду подана заява про відвід судді Білінській Г.Б., яка долучена до матеріалів справи як така, що подана на стадії дебатів і розгляду не підлягає;

-у судове засідання 09.06.2025 р. позивач не з`явився, про причини неявки не повідомив, судом завершені дебати за участю представників відповідача та ухвалено рішення.

Обгрунтування рішення суду.

В ході судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював доцентом кафедри експлуатації транспортних засобів та пожежно-рятувальної техніки у Львівському державному університеті безпеки життєдіяльності. Останній контракт №15 з ним був укладений з 18.02.2020 р.

За змістом контракту такий є строковим трудовим договором, на його підставі виникають трудові відносини між працівником та університетом. Згідно п.3 контракту працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим контрактом, а роботодавець - забезпечити умови праці, виплачувати заробітну плату. Згідно п.6 працівник зобов`язується виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку. Термін дії контракту - 17.02.2021.

9 жовтня 2020 р. ректором ЛДУБЖД видано наказ №167/од «Про режим дистанційної роботи для працівників та дистанційного навчання для студентів та учнів Львівського державного університету безпеки життєдіяльності та у відокремлених структурних підрозділах», в якому, зокрема зазначалось про введення у Львівському державному університеті безпеки життєдіяльності ( ЛДУБЖД), Вищому професійному училищі ЛДУБЖД (м.Вінниця), Ліцеї цивільного захисту ЛДУБЖД (м.Вінниця), з 12.10.2020 року і до окремого розпорядження режим дистанційного (надомного) виконання посадових завдань особовим складом та працівниками у повному обсязі із застосуванням електронних комунікацій і технологій. Окрім цього, на початку семестру складено «Заплановане навчальне навантаження» і до відома позивача був доведений «Розклад навчальних занять доцента кафедри експлуатації транспортних засобів та пожежно-рятувальної техніки ОСОБА_1 , 1 семестр 2020-2021 начального року» із зазначенням конкретних дат, годин та груп проведення лекцій та практичних занять, що не заперечив у судовому засіданні позивач.

10.11.2020 р. у ЛДУБЖД поступила заява позивача ОСОБА_1 , в якій він просив ректора університету припинити дію його контракту №15 від 18.02.2020 р. з університетом з 9.11.2020 р. на підставі ст.ст.38, 39 КЗпП України в зв`язку з порушенням з боку роботодавця законодавства про працю, колективного договору чи Контракту. Зокрема, позивач у своїй заяві зазначав, що на початок 2020-2021 навчального року його навчальне навантаження було докорінно змінене, з`явились дисципліни, які він раніше не готував, робочі програми, лекції, практичні заняття, по яких він не подавав матеріали для заповнення розділів у «віртуальному університеті», вважав, що відповідачем не виконуються умови контракту.

З метою розгляду вказаної заяви т.в.о. ректора першим проректором ЛДУБЖД Р. Ратушним була призначена комісія в складі 3-ох осіб: А. Лина-начальника навчально-наукового інституту пожежної та техногенної безпеки, П. Сеника- завідувача юридичного сектора, В. Шнедера - проректора по роботі з персоналом. Після розгляду комісією заяви ОСОБА_1 , останньому 16.11.2020 р. надана відповідь за № 9002-2604/9012 за підписом т.в.о. ректора Р. Ратушного, в якій вказувалось, що ЛДУБЖД не виявлено порушень законодавства про працю, колективного або трудового договору чи контракту, а тому Університет не вбачає підстав для розірвання контракту за п.16г контракту. При цьому, зазначалось, що Університет не заперечує щодо розірвання строкового трудового договору на підставі ч.1 ст.38 КЗпП чи п.1 ч.1ст.36 КЗпП України, на що ОСОБА_1 на момент отримання відповіді згода надана не була.

Судом досліджена службова записка, складена завідуючим кафедри, на якій працював позивач, і подана т.в.о. ректора університету 12.11.2020 р., зі змісту якої вбачається, що заява ОСОБА_1 про припинення дії контракту розцінена як визнання неспроможності задовольнити сучасні вимоги до викладача, відсутність наукових статей, внеску в методичні розробки, що неодноразово йому наголошувалось на засіданні кафедри; відсутні підстави вважати, що причиною бажання достроково розірвати контракт є невиконання забезпечення умов праці роботодавцем.

Відтак, у розірванні контракту з ініціативи працівника роботодавцем відмовлено з тих підстав, на яких наголошував працівник, і таке право роботодавця передбачено умовами контракту, а тому працівник до закінчення строку контракту зобов`язаний виконувати покладені на нього контрактом обов`язки.

Позивач ОСОБА_1 11.11.2020, 12.11.2020, 13.11.2020, 16.11.2020, 18.11.2020, 19.11.2020, 21.11.2020, 24.11.2020, 26.11.2020, 27.11.2020, 30.11.2020 на роботу не виходив, занять зі студентами у формі дистанційного навчання не проводив, звітів про виконану роботу в режимі дистанційного (надомного) виконання посадових завдань не подавав, причини неявки на роботу не повідомляв, що стверджується Актами про відсутність на роботі за вказані дати, доповідними записками завідувача кафедри ЕТ та ПЖРТ Університету, а також даними Табелю обліку робочого часу працівників кафедри за листопад 2020 р., наданими представниками відповідача та дослідженими судом.

У судовому засіданні позивач не заперечував, що дійсно у зазначені періоди не виконував свої обов`язки, оскільки вважав, що після подачі ним заяви про дострокове розірвання контракту не зобов`язаний був це робити.

Ректором ЛДУБЖД листом № 9002- 2694/6012 витребувано у ОСОБА_1 письмові пояснення з приводу його невиходу на роботу та не проведення занять зі студентами в листопаді 2020р., що відповідає вимогам ст.149 КЗпП.

Позивачем ОСОБА_1 у відповіді на лист 30.11.2020 р. повідомлено ректора університету, що його невиходи на роботу у вказані дати (що він фактично не заперечував) зумовлені режимом пандемії, дотримання ним рекомендації медичних працівників для захисту свого здоров`я. Причин не проведення занять в режимі онлайн позивач не зазначав.

Після отримання письмового пояснення ОСОБА_1 та вивчення доповідних записок завідувача кафедри і актів про невихід на роботу та не проведення занять зі студентами, ректор університету наказом №617 о/с від 11.12.2020 р. оголосив доценту кафедри експлуатації транспортних засобів та пожежно-рятувальної техніки навчально-наукового інституту пожежної та техногенної безпеки ОСОБА_1 за невихід на роботу 11,12,13,16,18,19,21,24,25,26,27,30 листопада 2020 р догану відповідно до ст.ст. 139,147,149 КЗпП України.

Позивач, ставлячи у позові вимогу про скасування наказу про оголошення догани, жодним чином не мотивував, у чому полягає незаконність вказаного наказу.

Копія наказу №617 о/с від 11.12.2020 р. отримана позивачем 17.12.2020 р., про що мається підпис начальника ВК, і цієї обставини не заперечив позивач. Зазначений наказ після ознайомлення позивач не оскаржував.

Після отримання наказу про оголошення догани за неявку на роботу, тобто після 17.12.2020 р. позивач ОСОБА_1 до виконання своїх обов`язків не приступив, практичних та лекційних занять зі студентами згідно доведеного до його відома розкладу в електронному середовищі не проводив, що позивач не заперечував у судовому засіданні.

Відсутність ОСОБА_1 на роботі 1.12.2020, 2.12.2020, 4.12.2020, 5.12.2020, 7.12.2020, 8.12.2020, 9.12.2020, 10.12.2020, 14.12.2020, 16.12.2020 р. підтверджується доповідними записками завідувача кафедри, актами про відсутність на роботі та табелем обліку робочого часу за грудень 2020 р., наданими представниками відповідача та дослідженими у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 149 КЗпП України керівником університету витребувано у ОСОБА_1 письмове пояснення щодо причин невиходу його на роботу (лист № 9001-3021/9012 від 22.12.2020р.).

Позивач натомість 17.12.2020р, 21.12.2020 р., 24.12.2020 ,28.12.2020 надіслав на ім`я ректора університету звернення щодо невідповідності його умов праці змісту контракту, вимогу щодо ознайомлення його із навчальним планом та вимогу розірвати контракт з 9.11.2020 з цих підстав. При цьому, фактично з початку листопада 2020 р позивач не проявив жодної ініціативи ознайомитись з вказаними документами особисто для внесення коректив у навчальні плани, з`явившись в університет і подавши свої заперечення, зауваження тощо.

Листом 29.12.2020 р. т.в.о. проректора університету ОСОБА_1 попереджений про наступне звільнення за прогул без поважних причин та йому запропоновано з`явитись в університет для отримання наказу і трудової книжки.

Наказом № 656 о/с від 29.12.2020р. ректора ЛДУБЖД за невихід на роботу без поважних причин 1, 2, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 14, 16 грудня із врахуванням попередньої догани за невихід на роботу протягом листопада 2020 року в порядку дисциплінарного стягнення ОСОБА_1 звільнено із займаної посади відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України з 30.12.2020 р. Дію контракту №15 від 18.02.2020 p., укладеного між Львівським державним університетом безпеки життєдіяльності та ОСОБА_1 припинено.

30.12.2020р. позивач отримав копію наказу №656 і трудову книжку, та з ним повністю проведений фінансовий розрахунок.

Заявляючи вимогу про зміну формулювання звільнення, позивач не заперечує свої неявки на роботу протягом листопада -грудня 2020 р. та мотивує їх відсутністю належних умов праці, які йому передбачені контрактом. Однак, жодним чином не мотивує, на якій підставі формулювання звільнення має бути змінено судом. Суд вважає, що у даному випадку одного бажання працівника без згоди на це працедавця, який у даному випадку не визнає зі свого боку порушень умов контракту та порушень умов праці, недостатньо. Позивачем жодними доказами не доведено будь-якого порушення його трудових прав з боку відповідача.

Кодексом законів про працю України передбачена можливість укладення трудового контракту, який є особливою формою трудового договору. Відповідно ч.3 ст.21 КЗпП строк дії контракту, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, а також умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватись угодою сторін.

Контрактна форма трудового договору застосовується до працівників лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Питання щодо порядку укладання контрактів при прийнятті на роботу регулюється постановою КМУ «Про впорядкування застосування контрактної форми трудового договору» від 19.03.1994 р №170 та наказом Міністерства праці України «Про затвердження типової форми контракту з працівником» від 15.04.1994 р. №23.

Верховний Суд у постанові від 01.06.2020 р. у справі №487/79/18-ц вказав, що контракт - особлива форма договору, спрямована на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, яка, зокрема, передбачає покладення на працівника підвищеної відповідальності. На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст.9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними. Розірвання трудових контрактів можливе як з підстав, зазначених у контракті, так і на загальних підставах, передбачених трудовим законодавством.

Позивач, укладаючи контракт, не ставив питання про зміну чи конкретизацію його умов, погоджувався на умови, передбачені контрактом, а відтак брав на себе зобов`язання за його належне виконання.

У справі №206/2351/16-ц Верховний Суд зазначив, що законним є застосування дисциплінарного стягнення і підстави розірвання контракту з ініціативи роботодавця з підстав, передбачених і контрактом, і ст.40 КЗпП, у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин своїх трудових обов`язків, якщо до нього вже застосовувались заходи дисциплінарного стягнення за наявності доказів такого невиконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що оскаржувані позивачем накази щодо позивача прийняті відповідачем у відповідності до вимог КЗпП України та умов укладеного з ним контракту. Жодних порушень для скасування наказів суд не встановлено.

Покликання позивача на те, що всі письмові докази, надані представниками відповідача і досліджені судом, як то: акти, доповідні записки, листи є неналежними і недопустимими, оскільки такі не мають належної реєстрації в Університеті, суд не приймає до уваги.

Реєстрація документа- це фіксування факту створення, відправлення або одержання документа шляхом проставлення у ньому реєстраційного індексу та віднесення до облікових форм стислих відомостей про службовий документ. Документи реєструються за документопотоками (вхідні,вихідні). Окремо реєструються, зокрема, розпорядчі документи з кадрових питань. У даному випадку, листування позивача із відповідачем; накази, які стосуються ОСОБА_1 , містять відповідну реєстрацію. Документи, які передували видачі наказів ( акти, доповідні тощо) є внутрішніми документами і обов`язковій реєстрації не підлягають.

Відтак, враховуючи подані докази, які суд вважає належними і допустимими, суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача щодо скасування наказу №617 о/с від 11.12.2020 р. про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, скасування наказу №656 о/с від 29.12.2020 р. про притягнення його до дисциплінарної відповідальності через звільнення та про зміну формулювання запису у трудовій книжці про звільнення. Такі накази прийняті відповідачем у відповідності до вимог КЗпП України та умов укладеного з позивачем контракту.

Відповідно, безпідставними суд вважає і вимоги позивача про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення вихідної допомоги.

У своїй уточненій позовній заяві позивач просить стягнути 50000 грн. моральної шкоди з відповідача.

Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У постанові КЦС Верховного Суду від 27.01.2021 року у справі № 263/16183/18 суд зазначив, що при визначенні розміру стягнення на відшкодування моральної шкоди судова колегія приймає до уваги розмір завданої моральної шкоди та її тривалість. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивач не наводить жодної мотивації, у чому саме полягає заподіяна йому моральна шкода та не зазначає критерії визначення суми оцінки такої шкоди.

Відтак підстав для задоволення такої вимоги суд не вбачає.

Окрім цього, враховуючи вищеописаний рух справи, суд вважає за необхідне зазначити, що при розгляді даної справи позивачем допущено зловживання процесуальними правами у вигляді систематичного звернення із заявами про відводи суддям, відкладення розгляду справи, подачі безпідставних клопотань щодо надуманих порушень його прав. З моменту подачі позову про порушення трудових прав, а саме з 01.02.2021 р. позивач не був зацікавлений у швидкому та об`єктивному розгляді спору по суті, діяв недобросовісно, у різний спосіб намагаючись використати надані йому процесуальним законом права з метою перешкоджання правильному та своєчасному розгляду справи.

Керуючись ст.ст.10,12,81,82,263,264,265 ЦПК України, ст.ст. 38,39,40 КЗпП України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 до Львівського державного університету безпеки життедіяльності, , адреса: м.Львів, вул.Клепарівська, 35 про скасування наказів, оплату за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 17.06.2025 року.

Суддя Г. Б. Білінська