П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2025 року м. Київ

Справа № 369/15033/20

Провадження № 22-ц/824/3837/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 25 червня 2025 року

Повний текст постанови складено 26 червня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року, ухваленого у складі судді Фінагеєвої Н.О.,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 третя особа - Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, та з урахуванням уточнених позовних вимог просила:

- зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, шляхом повернення самовільно зайнятої частини земельної ділянки ОСОБА_1 , що належить на праві приватної власності та розташована за адресою: АДРЕСА_1 шляхом розташування земельної ділянки відповідно до державного акту про право власності на землю та абрису земельної ділянки кадастровий номер :01:012:5008, знесення самочинного збудованої прибудови; та закріплення в натурі меж земельної ділянки, зокрема:

- зобов`язати ОСОБА_2 знести (демонтувати) самочинно (незаконно) збудовану прибудову до житлового будинку АДРЕСА_2 , яка розташована на земельній ділянці ОСОБА_1 , кадастровий номер :01:012:5008, привівши земельну ділянку у придатний до використання стан;

- зобов`язати ОСОБА_2 звільнити земельну ділянку від її речей, устаткування та іншого сміття, яке розташоване на земельній ділянці ОСОБА_1 , кадастровий номер :01:012:5008;

- зобов`язати ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкоди у встановленні огорожі на спільній межі земельних ділянок за кадастровим номером :01:012:5008 (яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_2 , та закріплення в натурі меж земельної ділянки.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1187 га, кадастровий номер :01:012:5008, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . ( АДРЕСА_3 ).

На зазначеній земельній ділянці знаходиться житловий будинок, в якому проживає позивач. ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, що розташована по сусідству за адресою: АДРЕСА_2 . ( АДРЕСА_3 ), загальною площею 0,1291 га. Земельна ділянка позивача та земельна ділянка відповідача межують.

При цьому, фактичні межі земельних ділянок не в повній мірі відповідають межам, встановленим в державних актах. Фактичний порядок користування земельними ділянками не в повній мірі відповідає правовстановлюючим документам.

Має місце порушення права землекористування позивача. Житловий будинок з прибудовою, споруджений на земельній ділянці по АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_2 , заходить (накладається) на суміжну з нею земельну ділянку з кадастровим номером :01:012:5008, яка належить позивачу на праві власності.

Відповідно до Схеми встановлення меж фактичного землекористування земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_3 ; 108-А: 108-Б для ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , складеної сертифікованим інженером-геодезистом Мельником С.В., площа накладання складає 0,0138 га. Позивач намагалась встановити огорожу по межі земельної ділянки, яка встановлена у державному акті та належить їй, проте, відповідач вчинила сварку з цього приводу, викликала працівників поліції, зламала стовпи, що мали бути опорою огорожі та витягнула і викинула межові знаки, встановлені сертифікованим інженером-геодезистом ОСОБА_3 для позначення дійсних меж моєї земельної ділянки.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 листопада 2020 року у складі судді Усатова Д.Д. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження у справі.

Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ № 578 від 08 жовтня 2021 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 08 жовтня 2021 року справу призначено судді Ковальчук Л.М.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2021 року прийнято справу до провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2023 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Згідно розпорядження в.о. керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дяченко В.В. щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ № 257 від 28 вересня 2023 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 28 вересня 2023 року справу призначено судді Фінагеєвій І.О.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 вересня 2023 року прийнято справу до провадження та призначено судове засідання.

Рішенням рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Борщагівська сільська рада Бучанського району Київської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що право власності на спірну земельну ділянку площею загальною площею 0,1291 га, цільове призначення - обслуговування житлового будинку та господарських споруд виникло у відповідача 09 червня 1999 року.

Водночас, право власності на земельну ділянку площею 0,1187 га, кадастровий номер :01:012:5008, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 виникло у позивача ОСОБА_1 10 жовтня 2013 року.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про неможливість порушення права позивача ОСОБА_1 відповідачем, оскільки право власності на земельну ділянку у ОСОБА_2 виникло задовго до виникнення права власності ОСОБА_1 на суміжну земельну ділянку у 2013 році.

Крім того, у матеріалах справи міститься заява позивача про відсутність з її боку заперечень щодо блокування та надбудови другого поверху ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подалаапеляційну скаргу, в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарзі зазначено, що предметом спору у вказаній справі є не спір про межі земельних ділянок відповідно до Державного земельного кадастру, а про самовільне захоплення відповідачем частини земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 .

Вказує, що відповідач захопила частину земельної ділянки поза межами належної їй ділянки, які визначені в Державному земельному кадастрі та час виникнення права власності відповідача у 1999 році ніяк не впливає на вирішення даного спору.

Зазначає, що відповідач не надавала жодних дозвільних документів на здійснення перебудов і змін які чітко відображаються в технічних паспортах на будівлі.

26 березня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_2 - адвоката Лозицької В.В. в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення суду першої інстанції без задоволення.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Сандугей І.В. підтримали доводи апеляційної скарги.

ОСОБА_2 та її представник адвокат Лозицька В.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 26 червня 2001 року ОСОБА_1 було видано державний акт про право приватної власності на землю на підставі рішення виконкому П. Борщагівської сільської ради народних депутатів від 27 грудня 1997 року, на земельну ділянку площею 0,1697 га за адресою АДРЕСА_3 (т.1 а.с.93).

16 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до компетентних органів з заявою щодо виготовлення документів, що посвідчують право власності на нову сформовану земельну ділянку площею 0,1187 га від спільної земельної ділянки площею 0,1697 га згідно державного акту на право приватної власності на землю, виданого 26 червня 2001 року (т.1 а.с.112).

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 0,1187 га, кадастровий номер :01:012:5008, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 10 жовтня 2013 року (т.1 а.с.13).

ОСОБА_1 являється власником домоволодіння за адресою АДРЕСА_3 , частка 17/25, підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 11 грудня 2011 року (т. а.с.14).

ОСОБА_2 являється власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 0,1291 га, цільове призначення - обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю, виданим 09 червня 1999 року на підставі рішення виконкому П. Борщагівської сільської ради народних депутатів від 30 січня 1998 року (т.1 а.с.17).

Рішенням Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради № 254 від 25 березня 2011 року присвоєно адреси частинам житлового будинку, який належить двом співвласникам гр. ОСОБА_2 - адресу АДРЕСА_2 та гр. ОСОБА_1 адресу АДРЕСА_1 (т.1 а.с.134).

У відповіді на адвокатський запит ФОП ОСОБА_3 зазначив, що на підставі даних державного земельного кадастру відбувається накладення земельної ділянки ОСОБА_2 на земельну ділянку за кадастровим номером :01:012:5008 ОСОБА_1 в розмірі 0,0138 га (т.1 а.с.151, Т.1).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку 09 червня 1999 року.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

З матеріалів справи достеменно вбачається, що позивач особисто надав відповідачу дозвіл на спорудження прибудов, що підтверджується розпискою, у якій прямо зазначено про відсутність заперечень з боку позивача щодо блокування та надбудови другого поверху. Інших умов, зокрема про можливість здійснення добудов самим позивачем, зазначена розписка не містить.

Враховуючи принцип змагальності сторін, суд дійшов висновку про недоведеність зазначених тверджень, що унеможливлює їх врахування при ухваленні рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що твердження апеляційної скарги щодо відсутності у відповідача дозвільної документації на проведення перепланування та змін, які чітко зафіксовані в технічній документації на об`єкт нерухомості, є необґрунтованими.

Згідно з приписами статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Отже, особа, яка використовувала земельну ділянку з порушенням прав іншої (власника земельної ділянки), повинна привести земельну ділянку у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд за власний кошт.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Тобто правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У справі, що перебуває на розгляді апеляційного суду, предметом спору є з`ясування обставин самовільного зайняття земельної ділянки.

Разом із цим, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що встановлення факту самовільного зайняття неможливе без з`ясування правових підстав набуття сторонами права приватної власності на відповідні земельні ділянки, а також без аналізу нормативно-правових актів, договорів та інших документів, на підставі яких таке право було набуте.

У зв`язку з цим, рішення суду першої інстанції про встановлення обставин набуття права власності відповідачем на земельну ділянку у 1999 році та позивачем у 2013 році є правомірним і обґрунтованим, оскільки зазначені обставини мають істотне значення для правильного вирішення спору.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що предметом спору є не спір про межі земельних ділянок відповідно до даних Державного земельного кадастру, а самовільне захоплення відповідачем частини ділянки, що належить ОСОБА_1 , не знаходять підтвердження у матеріалах справи та є необґрунтованими.

Згідно з приписами частини першої статті 14 Закону України «Про власність» в цій же редакції громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка).

01 липня 2004 року набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». Цей Закон регулює відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України в редакції, чинній на час прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме право власності на нерухоме майно.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За змістом статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження обєктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Як убачається з відповіді на адвокатський запит ФОП ОСОБА_3 (т.1 а.с. 151), відповідно до даних Державного земельного кадастру зафіксовано факт накладання земельної ділянки ОСОБА_2 з кадастровим номером :01:012:5008 на земельну ділянку, яка, за твердженням позивача, належить ОСОБА_1 , у розмірі 0,0138 га.

Отже, зі змісту зазначеного документа чітко вбачається, що йдеться саме про накладання меж земельних ділянок, а не про факт самовільного зайняття земельної ділянки, що належить ОСОБА_1 .

Крім того, апеляційний суд зазначає, що відповідач оформив право власності на спірну земельну ділянку ще у 1999 році, тоді як позивач набув це право лише у 2013 році, тобто значно пізніше.

Враховуючи вищевикладене, у суду відсутні правові підстави вважати, що спірна земельна ділянка належить саме ОСОБА_1 , оскільки першим відповідне право оформила ОСОБА_4 . У зв`язку з цим доводи апеляційної скарги в цій частині є юридично необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами справи.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 рокубез змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Разом з тим, під час судового засідання протягом судових дебатів у справі представник ОСОБА_2 адвокат Лозицька В.В. заявила клопотання про стягнення судових витрат у справ у розмірі 9 000,00 грн.

Представник ОСОБА_1 адвокат Сандугей І.В. та сама ОСОБА_1 заперечували проти задоволення клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу та просили відмовити у його задоволені.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішенні від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Відповідно до частин першої, третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28 грудня 2020 року у справі№ 640/18402/19(провадження № К/9901/27657/20).

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі її витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Схожі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц (провадження № 61-22962св19), від 23 травня 2022 року у справі № 724/318/21 (провадження № 61-19599св21).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на тому, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), від 16 листопада 2022 року у справі№ 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

Процесуальний закон визначає критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

З матеріалів справи відомо, що 20 березня 2025 року між АО «Тріумвірат» та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання правової допомоги № 17/06/2022 від 17 червня 2022 року, яким було доручено представляти інтереси ОСОБА_2 в Київському апеляційному суді.

Сторонами було погоджено вартість послуг, а саме підготовка та направлення відзиву на апеляційну скаргу 6 000,00 грн, вартість участі адвоката в 1 (одному) судовому засіданні - 3 000,00 грн.

Також, 20 червня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання про долучення доказів, що підтверджують витрати відповідача на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, а саме рахунок на оплату №56 від 26 березня 2025 року, платіжну інструкції № 0.0..1 від 07 квітня 2025 року, акт наданих послуг №12 від 08 квітня 2025 року.

Відповідно до платіжної інструкції № 0.0..1 від 07 квітня 2025 ОСОБА_5 перерахувала кошти на рахунок АО «Тріумвірат» в розмірі 6 000,00 грн.

Отже, матеріалами справи дійсно підтверджується факт отримання ОСОБА_2 послуг АО «Тріумвірат» з надання правової допомоги.

Разом з тим, при визначенні розміру судових витрат, що підлягають відшкодуванню, судова колегія виходить з того, що дана справа при її перегляді у суді апеляційної інстанції, для кваліфікованого юриста не є спором значної складності, не потребує зібрання великого обсягу доказів, що вже надавалися протягом тривалого розгляду справи, залучення до участі у справі інших учасників.

Враховуючи викладене, колегія судів врахувавши співмірність наданої правничої допомоги та гонорару а також врахувавши складність справи дійшла до висновку, що до стягнення зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає до стягнення витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2024 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 РНОКПП: НОМЕР_2 ) виторати на правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна