У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі судді Гребенюка В.В., за участю секретаря судового засідання Годованюк Ю.Р., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі за текстом - позивач) звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 (надалі за текстом - відповідач), про поділ майна подружжя.

Ухвалою Суду від 19.11.2024, відкрито провадження у справі, вирішено здійснювати розгляд в загальному позовному провадженні та призначено підготовче засідання на 21.01.2025.

13.12.2024 до суду надійшла зустрічна позовна заява про поділ майна подружжя.

Ухвалою Суду від 18.12.2024 прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про поділ майна подружжя об`єднавши його в одне провадження з первісним позовом.

У судовому засіданні 05.06.2025 взяли участь представники сторін.

Сторони підтримали позовні вимоги за відповідними позовними заявами та висловили свої позиції по суті спору.

Втім, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для повернення до з`ясування обставин у справі, з наступних підстав.

Позивач (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просить суд:

- визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 106, 6 кв.м., житловою площею 49,5 кв.м. (надалі за текстом - спірна квартира);

- визнати за позивачем право власності на частини квартири;

- стягнути з відповідача на користь позивача 319 770 (триста дев`ятнадцять тисяч сімсот сімдесят) гривень грошової компенсації вартості рухомого неподільного майна.

Відповідач у зустрічному позові просить суд:

- визнати спільним сумісним майном подружжя, об`єкт нерухомого майна: квартиру;

- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за відповідачем право власності на 3/4 частини квартири;

- визнати спільним сумісним майном подружжя, об`єкт рухомого майна: автомобіль Nissan X-Trail;

- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність відповідача автомобіль Nissan X-Trail;

- визнати спільним сумісним майном подружжя, об`єкт рухомого майна: Nissan Rogue;

- в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити у власність позивача автомобіль Nissan Rogue;

- стягнути з позивача на користь відповідача грошові кошти у розмірі 500 000 гривень, що складають 1/2 частини статутного капіталу ТОВ «Клініка ЦСМ»;

- стягнути з позивача на користь відповідача грошові кошти у розмірі 1 025 000 (гривень, що складають 1/2 частини статутного капіталу ТОВ «Центр Пріоритет»;

- визнати за відповідачем право власності на майнові права інтелектуальної власності в обсязі, передбаченому ст. 424 Цивільного кодексу України (право спільної сумісної власності без виділу часток) з позивачем на: торговельну марку (знак для товарів і послуг) «ЦСМ» порядковий номер реєстрації 318333, дата реєстрації 04.05.2022, бюл. № 18/2022 (заявка m202116038) (надалі за текстом - торговельну марку).

Позовні вимоги в частині стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів, що складають 1/2 частини статутного капіталу ТОВ «Центр Пріоритет» та ТОВ «Клініка ЦСМ» обгрунтовані наступним.

Так, позивач 03.06.2021 року заснував ТОВ «КЛІНІКА ЦСМ». Статутний капітал ТОВ визначений у розмірі 1 000 000 гривень.

Також, позивач 14.02.2018 року заснував ТОВ «ЦЕНТР ПРІОРИТЕТ», позивач Статутний капітал ТОВ визначений у розмірі 2 050 000 гривень.

Відтак, оскільки підприємства засновані у пероід перебування у шлюбі, відповідач доходить до висновку, що якщо один з подружжя є засновником господарського товариства, власником приватного підприємства і вносить до його статутного капіталу спільні кошти подружжя, то в іншого з подружжя виникає право вимоги виплати половини внесених коштів у разі поділу майна подружжя, або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Позивач частково заперечує проти позову у цій частині виходячи з того, що статутні капітали товариств сформовані не повністю, в відтак, відповідач має право на компенсацію фактично внесених позивачем коштів за рахунок спільних коштів подружжя.

Відповідно до частини першої статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Отже, юридичній особі може належати майно на праві власності.

У відповідності до частин першої та другої статті 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями; юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тому засновники (учасники) наділяють юридичну особу майном, на яке вона набуває право власності.

Згідно пункту 1 частини першої статті 115 ЦК України господарське товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу. Відповідно до частини другої статті 19 Закону України «Про кооперацію» джерелами формування майна кооперативу є, зокрема, вступні, членські та цільові внески його членів, паї та додаткові паї. Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про сільськогосподарську кооперацію» джерелами формування майна сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського кооперативного об`єднання є, зокрема, вступні внески та вклади (у тому числі додаткові вклади), членські та цільові внески його членів.

Здійснивши аналіз наведених положень законодавства, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) дійшла висновку, що«право власності на майно, передане учасниками господарського товариства як вклад, належить товариству, а не його учасникам (засновникам). Право власності на майно, передане кооперативу як вступні, членські, цільові внески, вклади його членів тощо належить кооперативу, а не його членам. Тому майно господарського товариства, кооперативу належить їм на праві власності, і не може належати на праві власності іншим особам. Зокрема, таке майно не може належати на праві спільної власності учаснику (засновнику, члену) приватного підприємства та його подружжю (колишньому подружжю).

Таким чином, з моменту внесення грошових коштів чи іншого майна як вкладу таке майно належить на праві власності самому товариству, і воно втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя».

Схожі висновки викладені у Постанові Верховного Суду України від 03 липня 2013 року у справі № 6-61цс13.

Вирішуючи питання нібито суперечності правових позицій щодо правового режиму спільного майна подружжя, за рахунок якого утворилося майно приватного підприємства, викладених у Постановах Верховного Суду України (Верховного Суду), та з іншого боку позиції, наведеної у Рішенні Конституційного Суду України, Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) вказала, що висновки, викладені в Рішенні Конституційного Суду України, слід розуміти так: статутний капітал приватного підприємства - юридичної особи або майно приватного підприємства - єдиного майнового комплексу можуть бути об`єктами права спільної сумісної власності подружжя (якщо вони не є об`єктами права особистої власності одного з подружжя).

Іншими словами, пункт 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України охоплює два різні випадки:

- перший - коли майно передано у власність юридичної особи, зареєстрованої як приватне підприємство. Тоді частка в статутному капіталі такої юридичної особи (але не її майно) може належати на праві приватної спільної сумісної власності подружжю;

- другий - коли йдеться про єдиний майновий комплекс, тобто про підприємство в розумінні статті 191 ЦК України, яке не передане як вклад юридичній особі, а використовується одним з подружжя без створення юридичної особи, зокрема, як фізичною особою - підприємцем. Тоді майно, яке входить до складу підприємства як єдиного майнового комплексу (але не частка в статутному капіталі майнового комплексу, бо майновий комплекс не може мати статутного капіталу), може належати на праві спільної сумісної власності подружжю.

При цьому, часткою в статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку розподілу майна товариства в процесі його ліквідації.

Відповідно до частини восьмої статті 24 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю» вартість частки учасника визначається виходячи з ринкової вартості сукупності всіх часток учасників товариства пропорційно до розміру частки такого учасника.

Таким чином, у разі внесення одним із подружжя (колишнього подружжя), який є учасником господарського товариства, грошових коштів чи майна у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, саме товариство стає їх власником, тоді як право іншого з подружжя на спільні кошти/майно трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частки у статутному капіталі товариства.

Зважаючи на необхідність урахування правового висновку щодо застосування норм права, викладеного у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) про те, що у разі внесення одним із подружжя (колишнього подружжя), який є учасником господарського товариства, грошових коштів чи майна у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, саме товариство стає їх власником, тоді як право іншого з подружжя на спільні кошти/майно трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частки у статутному капіталі товариства, що є відмінним від виплати половини вартості внеску засновника товариства до його статутного капіталу, суд вважає, що у вказаній категорії спорів сторона наділена правом вимагати компенсації половини вартості частки (іншого з подружжя) у статутному капіталі товариства, а не виплати половини вартості внеску іншої сторони як засновника у статутний капітал товариства чи половини вартості внесеного подружжям майна.

Однак, відповідач просить суд:

- стягнути з позивача на користь відповідача грошові кошти у розмірі 500 000 гривень, що складають 1/2 частини статутного капіталу ТОВ «Клініка ЦСМ»;

- стягнути з позивача на користь відповідача грошові кошти у розмірі 1 025 000 (гривень, що складають 1/2 частини статутного капіталу ТОВ «Центр Пріоритет».

Позовні вимоги відповідача в частині визнання права на торговельну марку обгрунтовані тим, що відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Позивач заперечує проти вимог у даній частині виходячи з їх недоведеності - участі відповідача у створенні об`єкту інтелектуальної власності.

Відповідно до статті 418 ЦК України право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об`єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом.

Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об`єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом.

До об`єктів права інтелектуальної власності згідно зі статтею 420 ЦК України у тому числі, належать комерційні (фірмові) найменування, торговельні марки (знаки для товарів і послуг), географічні зазначення.

Згідно зі статтями 424, 427 ЦК України майновими правами інтелектуальної власності є право на використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності; виключне право перешкоджати неправомірному використанню об`єкта права інтелектуальної власності, в тому числі забороняти таке використання; інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом.

Майнові права інтелектуальної власності можуть бути передані відповідно до закону повністю або частково іншій особі. Умови передання майнових прав інтелектуальної власності можуть бути визначені договором, який укладається відповідно до цього Кодексу та іншого закону.

Відповідно до статті 492 ЦК України торговельною маркою може бути будь-яке позначення або будь-яка комбінація позначень, які придатні для вирізнення товарів (послуг), що виробляються (надаються) однією особою, від товарів (послуг), що виробляються (надаються) іншими особами.

Такими позначеннями можуть бути, зокрема, слова, літери, цифри, зображувальні елементи, комбінації кольорів.

У частині другій статті 461 ЦК України встановлено, що об`єктом промислового зразка можуть бути форма, малюнок чи розфарбування або їх поєднання, що визначають зовнішній вигляд промислового виробу.

Суб`єктами права інтелектуальної власності на торговельну марку є фізичні та юридичні особи. Право інтелектуальної власності на певну торговельну марку може належати одночасно кільком фізичним та (або) юридичним особам (стаття 493 ЦК України).

Згідно з ч. 1, ч.2 ст. 494 ЦК України набуття права інтелектуальної власності на торговельну марку засвідчується свідоцтвом. Умови та порядок видачі свідоцтва встановлюються законом. Обсяг правової охорони торговельної марки визначається наведеними у свідоцтві її зображенням та переліком товарів і послуг, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст. 495 ЦК України встановлено, що майновими правами інтелектуальної власності на торговельну марку є: право на використання торговельної марки; виключне право дозволяти використання торговельної марки; виключне право перешкоджати неправомірному використанню торговельної марки, в тому числі забороняти таке використання.

Майнові права інтелектуальної власності на торговельну марку належать володільцю відповідного свідоцтва, володільцю міжнародної реєстрації, особі, торговельну марку якої визнано в установленому законом порядку добре відомою, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 497 ЦК України чинність майнових прав інтелектуальної власності на торговельну марку може бути припинено достроково за ініціативою особи, якій вони належать, якщо це не суперечить умовам договору, а також в інших випадках, передбачених законом.

У відповідності до ч. 2, 3 ст. 426 ЦК України особа, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, може використовувати цей об`єкт на власний розсуд, з додержанням при цьому прав інших осіб. Використання об`єкта права інтелектуальної власності іншою особою здійснюється з дозволу особи, яка має виключне право дозволяти використання об`єкта права інтелектуальної власності, крім випадків правомірного використання без такого дозволу, передбачених цим Кодексом та іншим законом.

Згідно з ч. 4 ст. 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" використанням торговельної марки визнається: нанесення її на будь-який товар, для якого торговельну марку зареєстровано, упаковку, в якій міститься такий товар, вивіску, пов`язану з ним, етикетку, нашивку, бирку чи інший прикріплений до товару предмет, зберігання такого товару із зазначеним нанесенням торговельної марки з метою пропонування для продажу, пропонування його для продажу, продаж, (ввезення) та експорт (вивезення); застосування її під час пропонування та надання будь-якої послуги, для якої торговельну марку зареєстровано; застосування її в діловій документації чи в рекламі та в мережі Інтернет. Торговельна марка визнається використаною, якщо її застосовано у формі зареєстрованої торговельної марки, а також у формі, що відрізняється від зареєстрованої торговельної марки лише окремими елементами, якщо це не змінює в цілому відмітності торговельної марки.

Частиною 8 ст. 16 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів і послуг" передбачено, що власник свідоцтва має право дати будь-якій особі дозвіл (видати ліцензію) на використання торговельної марки на підставі ліцензійного договору.

Втім, відповідач не враховує відповідних положень законодавства та просить суд виключно визнати за відповідачем право власності на майнові права інтелектуальної власності з позивачем на торговельну марку.

Відповідно до ст. 243 ЦПК України якщо під час судових дебатів виникає необхідність з`ясування нових обставин, що мають значення для справи, або дослідження нових доказів, суд постановляє ухвалу про повернення до з`ясування обставин у справі. Після закінчення з`ясування обставин у справі та перевірки їх доказами судові дебати проводяться в загальному порядку.

Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку про наявність підстав для повернення до з`ясування обставин у справі та призначення судового засідання у справі.

Керуючись положеннями ст. ст. 243 та 260 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Повернутись до з`ясування обставин у справі №758/14690/24;

Призначити по даній справі судове засідання в залі Подільського районного суду міста Києва (адреса: м. Київ, вул. Волоська, 6/14Б) на 01.07.2025 року о 11:00 год.;

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя В.В. Гребенюк