Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/1513/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.06.2025 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області у складі: головуючого судді Леньо В.В. за участю секретаря Казимірська Н.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, третя особа: приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Гонтар Людмила Іванівна -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності, третя особа: приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Гонтар Людмила Іванівна.

Змінені (уточнені) позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 78 роки померла бабуся позивачки спадкодавець ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що виконкомом Веряцької сільської ради Виноградівського району, Закарпатської області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 12 листопада 2008 року.

За життя бабуся позивачки спадкодавець ОСОБА_3 , склала заповіт від 25 травня 2005 року, яким все своє майно заповідала своїй онучці ОСОБА_1 .

Майно спадкодавця ОСОБА_3 , складалось із житлового будинку із надвірними спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який відповідно до технічного паспорту складається із житлового будинку, що позначений під літерою А площею 75,8 м2, під номером 1 позначені ворота, під номером 2 хвіртка.

Відповідно до інформаційної довідки Королівського селищного голови № 03.1-07/47 від 07 березня 2025 року, за померлою ОСОБА_3 , згідно погосподарської книги 01-0631-1 за №1 рахується дворогосподарство, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, до рішення №13 від 13 червня 1996 року виконавчого комітету Веряцької сільської ради народних депутатів «Про приватизацію присадибних ділянок», спадкодавцю ОСОБА_3 мешканці АДРЕСА_1 , передано у приватну власність земельні ділянку розміром 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та в урочищі «Мочар» передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,35 га. для ведення особистого селянського господарства.

Також, 05 серпня 2004 року, спадкодавцю ОСОБА_3 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН №168112 від 05.08.2004 згідно якого у відповідності до рішення № 250 Виноградівської РДА від 12.07.2004 остання отримала право на земельну частку пай розміром 0,92 га.

10 лютого 2025 року, спадкоємець ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Гонтар Л.І. із заявою на відкриття спадщини за заповітом після смерті бабусі.

За заявою Позивачки, приватним нотаріусом Гонтар Л.І. заведено спадкову справу № 2/2025, про що видано витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі, номер витягу 73626780.

В подальшому спадкоємець позивач ОСОБА_1 звернулась із заявою до приватного нотаріуса Гонтар Л.І. про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок із надвірними спорудами що знаходиться в АДРЕСА_1 та на земельні ділянки.

14 березня 2025 року приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Гонтар Л.І. видала лист роз`яснення за № 27/01-16 згідно якого встановлено, що видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті бабусі не представляється можливим через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельні ділянки.

На час смерті спадкодавець проживала за адресою АДРЕСА_1 з якою також проживала і спадкоємець позивач ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 із заявою на відкриття спадщини після смерті своєї бабусі не зверталась.

Спадкодавцем на підставі ст.81 Земельного Кодексу України ще за життя розпочата процедура приватизації земельної ділянки, однак така не завершена по причині смерті ОСОБА_3 .

Оскільки, приватизація вказаної земельної ділянки не завершена, позивач не взмозі отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку.

Позивач також не може оформити право на земельну частку (пай) у зв`язку із тим, що спадкодавець ОСОБА_3 , ще за життя втратила оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай), а чинним законодавством в даному випадку не визначено позасудовий порядок вирішення даного спірного питання.

Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Відповідно до приписів ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Згідно положень п.9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності може бути проведена на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Враховуючи те, що позивач прийняв спадщину, але не має можливості оформити в установленому актами цивільного законодавства порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом на нерухоме майно, змушена звернутися до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Позивач у судове засідання не з`явилася, проте її представник адвокат Бровді І.А. подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. Нею до суду подано заяву про розгляд справи без її участі, згідно поданої заяви позовні вимоги визнає.

Третя особа: приватний нотаріус Гонтар Л.І. в судове засідання не з`явилася, причини неявки не повідомила.

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи.

Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Відповідно до статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 78 роки померла бабуся позивачки спадкодавець ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що виконкомом Веряцької сільської ради Виноградівського району, Закарпатської області видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 12 листопада 2008 року.

За життя бабуся позивачки спадкодавець ОСОБА_3 , склала заповіт від 25 травня 2005 року, яким все своє майно заповідала своїй онучці ОСОБА_1 .

Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складалось із житлового будинку із надвірними спорудами, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , який відповідно до технічного паспорту складається із житлового будинку, що позначений під літерою А площею 75,8 м2, під номером 1 позначені ворота, під номером 2 хвіртка.

Відповідно до інформаційної довідки Королівського селищного голови № 03.1-07/47 від 07 березня 2025 року, за померлою ОСОБА_3 , згідно погосподарської книги 01-0631-1 за №1 рахується дворогосподарство, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, до рішення №13 від 13 червня 1996 року виконавчого комітету Веряцької сільської ради народних депутатів «Про приватизацію присадибних ділянок», спадкодавцю ОСОБА_3 мешканці АДРЕСА_1 , передано у приватну власність земельні ділянку розміром 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та в урочищі «Мочар» передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,35 га. для ведення особистого селянського господарства.

Також, 05 серпня 2004 року, спадкодавцю ОСОБА_3 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії РН №168112 від 05.08.2004 згідно якого у відповідності до рішення № 250 Виноградівської РДА від 12.07.2004 остання отримала право на земельну частку пай розміром 0,92 га.

10 лютого 2025 року, спадкоємець ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Берегівського районного нотаріального округу Гонтар Л.І. із заявою на відкриття спадщини за заповітом після смерті бабусі.

За заявою Позивачки, приватним нотаріусом Гонтар Л.І. заведено спадкову справу № 2/2025, про що видано витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі, номер витягу 73626780.

В подальшому спадкоємець позивач ОСОБА_1 звернулась із заявою до приватного нотаріуса Гонтар Л.І. про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок із надвірними спорудами що знаходиться в АДРЕСА_1 та на земельні ділянки.

14 березня 2025 року приватний нотаріус Берегівського районного нотаріального округу Гонтар Л.І. видала лист роз`яснення за № 27/01-16 згідно якого встановлено, що видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті бабусі не представляється можливим через відсутність правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельні ділянки.

На час смерті спадкодавець проживала за адресою АДРЕСА_1 з якою також проживала і спадкоємець позивач ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 із заявою на відкриття спадщини після смерті своєї бабусі не зверталась.

Ці обставини суд встановив на підставі достатньої сукупності належних та допустимих доказів, а саме: копій свідоцтв про народження, одруження та смерть, копії технічного паспорту, копій спадкової справи, інших письмових доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно п. 23 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК позивач відноситься до першої черги спадкування як донька (дитина) відповідача.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Розглядаючи вказану справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, суд приходить до переконання, що дані конкретні правовідносини врегульовані ЦК України (2003 р.).

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В ст.1217 ЦК України, зазначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.

Відповідно ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені після відкриття спадщини.

Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 роз`яснив, що Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження.

Так, дійсно у відповідності до п. п. 4.15, 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року за № 295/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, Витяг з Реєстру прав власності з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Тому, у зв`язку із відсутністю вищезазначеного Витягу з реєстру прав власності на спадкове майно спадкодавця, нотаріусом позивачу було роз`яснено про необхідність звернутися з даним питанням до Виноградівського районного суду.

Так дійсно, згідно із вимогами статей 2, 3, 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно є речовим правом, яке підлягає реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та виникає з моменту такої реєстрації.

З огляду на положення зазначеного Закону, особа вважається власником об`єкта нерухомості лише тоді, коли у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься відповідний запис про реєстрацію права власності особи на це майно.

Відповідно до ст.10-13 глави ІІІ Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31. 01.1966 року, затвердженої заступником міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, погодженої заступником голови Верховного суду Української РСР 15.01.1966 року (втратила чинність 19.01.1996 року), при відсутності правовстановлюючих документів право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради та висновком інвентар бюро.

Як випливає з цього нормативного акту, запис у по господарській книзі є акт органу влади, що підтверджує право приватної власності.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011, № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року").

Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист, Державної архітектурно-будівельної інспекція України, від 30.07.2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів").

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до п.37 постанови № 5 від 07.02.2014 року пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» з урахуванням положень частини першої статті 15 статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, до це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним Документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.

Згідно положень ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвеціїї про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК.

Згідно положень п.3.3. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем.

Потреба такого способу захисту права власності як пред`явлення позову про його визнання виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється (п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.12.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Відповідно до приписів ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Пунктом 1 ч.2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

У судовому засіданні встановлено, що позивач є спадкоємцем за заповітом, спадщину прийняв. Також встановлено, що спадкодавцю за життя належала земельна ділянка. Оформити належні права позивач, як спадкоємець після смерті спадкодавця не має можливості, оскільки відсутні правовстановлюючі документи.

Також, спадкодавцем на підставі ст.81 Земельного Кодексу України ще за життя розпочата процедура приватизації земельної ділянки під житловим будинком. Однак затвердження технічної документації не відбулося по причині смерті ОСОБА_4 .

Оскільки, приватизація вказаної земельної ділянки не завершена, позивач не в змозі оформити право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку.

Відповідно до частин 1, 4 статті 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян в межах норм, провадиться один раз по кожному виду використання. Виходячи з вимог частини 1 статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, в тому числі для ведення особистого селянського господарства.

Згідно зі статтею 118 ЗК України процедура приватизації розпочинається після надання громадянину дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки органом державної влади або місцевого самоврядування, який надає відповідні дозволи.

Статтею 125 ЗК України визначено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною 3 статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання права. Згідно з пунктом «г» частини 1 статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 350/67/15-ц (провадження № 14-652цс18), а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 723/1061/17 (провадження №61-26091св18) викладено правовий висновок про можливість визнання в порядку спадкування права на завершення приватизації земельної ділянки, що полягає в наступному.

Так, положеннями ЗК України встановлено, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до статті 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія пункту 1 розділу X «Перехідні положення» Земельного Кодексу України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Згідно статті 126 Земельного Кодексу України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Якщо видача державного акта на право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування, до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку.

Отже, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкодавці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкодавцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.

Відтак, до складу спадщини входить, у тому числі, право на завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець розпочав за життя у встановленому законом порядку та не завершив у зв`язку зі смертю. Це право не залежить від наявності у спадкоємця особистого права на приватизацію землі.

Давши мотивовану оцінку кожному аргументу, наведеному позивачем в позовній заяві, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд, з урахуванням відсутності заперечень з боку відповідача, дійшов висновку, що позивач має право успадкувати майнові права спадкодавця як спадкоємець за заповітом, оскільки вона прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 .

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Водночас, у позовній заяві позивач не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача.

Відтак, ухвалюючи рішення, суд не вирішує питання про стягнення з відповідача на користь позивача витрат по сплаті судового збору, сплачених позивачем при зверненні до суду з цим позовом.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 3-5, 7-13, 17, 19, 43, 49, 76-81, 89, 133, 141, 206, 223, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, статтями 15, 16, 1216, 1218 ЦК України, статтями 81,125, 126, 152 ЗК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 що зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_2 , право власності у порядку спадкування за заповітом, після смерті бабусі ОСОБА_3 , яка померла, ІНФОРМАЦІЯ_4 , на

- житловий будинок із надвірними спору тами, який знаходиться в АДРЕСА_1 загальною площею - 55,5 кв.м., в тому числі житловою - 33,5 кв.м.

- право на завершення приватизації земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового буднику господарських будівель і споруд площею 0,15 га. що відповідно до рішення №13 від 13 червня 1996 року виконавчого комітету Веряцької сільської ради народних депутатів «Про приватизацію присадибних ділянок», передавалась у приватну власність ОСОБА_3

- право на завершення приватизації земельної ділянки для особистого селянського господарства площею 0,35 га., що відповідно до рішення №13 від 13 червня 1996 року виконавчого комітету Веряцької сільської ради народних депутатів «Про приватизацію присадибних ділянок», передавалась у приватну власність ОСОБА_3

- право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності СВАТ «ім..Шевченка», розміром 0,92 в умовних кадастрових гектарах, надане згідно Сертифікату на земельну частку (пай) РН № 168112 зареєстроване в книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №277, що виданий Виноградівською райдержадміністрацією 05.08.2004 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи через Виноградівський районний суд Закарпатської області до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

ГоловуючийВ. В. Леньо