Провадження № 22-ц/801/926/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 рокуСправа № 127/24431/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Берегового О. Ю., Панасюка О. С.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду,

за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 10 лютого 2025 рокуу м. Вінниці суддею цього суду Антонюком В. В., дата складення повного тексту судового рішення 18 лютого 2025 року,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі ДКСУ) про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 04.11.2005 року за поданням слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області, заступником прокурора Вінницької області Сичуком В. В. відносно нього була порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364 КК України, а 14.11.2005 року за ті ж самі дії кримінальна справа за частиною другою статті 366 КК України, які об`єднані в одну кримінальну справу за № 610.

Зазначав, що 02.12.2005 року його було притягнуто як обвинуваченого і 02.12.2005 року постановою накладено арешт на майно та застосовано запобіжний захід у виді підписки про невиїзд.

06.05.2006 року слідчим слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області Сичем Р. М. складено обвинувальний висновок, який затверджено заступником прокурора Вінницької області Сичуком В. В.

Справа була направлена на розгляд до Староміського районного суду міста Вінниці та з того часу перебувала в провадженні судів різних інстанцій, щодо нього ухвалювалися вироки, а після скасування справа неодноразово надсилалася на додаткове розслідування за правилами КПК України 1960 року.

Вказував, що 23.06.2011 року постановою Вінницького районного суду Вінницької області справу направлено прокурору Вінницької області для організації проведення додаткового розслідування. Розслідування доручено слідчому відділу УСБУ у Вінницькій області і вже 30.12.2011 року кримінальну справу в частині її порушення та пред`явлення обвинувачення за частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364 КК України закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 6 КПК України 1960 року, проте 30.12.2011 року слідчий відділ УСБУ у Вінницькій області за тими ж подіями порушив кримінальну справу за частиною третьою статті 365 КК України. Справа об`єднана в одне провадження за № 610.

04.01.2012 року заступником прокурора Вінницької області постанову слідчого про порушення кримінальної справи за частиною третьою статті 365 КК України скасовано як безпідставну.

30.01.2012 року заступник начальника ГСУ СБ України Яковенко А. І. прийняв постанову про передачу кримінальної справи № 610 за його обвинуваченням у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364, частиною другою статті 366 КК України, для подальшого провадження слідчому відділу УСБУ України в Житомирській області і 04.04.2012 року слідчий постановою закрив кримінальну справу в частині її порушення і пред`явлення обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною четвертою статті 190, частиною другою статті 364 КК України за відсутністю в діяннях складу злочинів, а 04.04.2012 року порушив кримінальну справу за частиною третьою статті 365 і частиною другою статті 366 КК України (кримінальна справа № 475).

Обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених частиною третьою статті 365 і частиною другою статті 366 КК України пред`явлене 09.04.2012 року.

Також зазначав, що 07.09.2012 року Корольовським районним судом міста Житомира постанова слідчого від 04.04.2012 року про порушення кримінальної справи була скасована.

07.11.2012 року слідчим відділом УСБУ у Житомирській області прийнято постанову про закриття кримінальної справи в частині її порушення та пред`явлення обвинувачення за частиною третьою статті 365, частиною другою статті 366 КК України за відсутністю в діянні складу злочину.

14.11.2012 року слідчий відділ УСБУ у Житомирській області направив кримінальну справу за частиною другою статті 366 КК України до суду для вирішення питання про звільнення від відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності і 29.11.2012 року Вінницький міський суд Вінницької області відмовив у задоволенні постанови слідчого в ОВС слідчого УСБУ в Житомирській області Турлія О. В. про вирішення питання про звільнення його від кримінальної відповідальності та закриття кримінальної справи у зв`язку із закінченням строків давності. Матеріали кримінальної справи № 232/3193/12 повернув прокурору Житомирської області.

15.12.2014 року слідчим слідчого відділу Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області Покрищуком А. М. прийнято постанову про закриття кримінального провадження через відсутність складу правопорушення, передбаченого статтею 366 КК України, яку ОСОБА_1 отримав 10.02.2015 року.

Таким чином, як зазначав позивач, винесенням постанов про закриття кримінальних проваджень по його обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 КК України, ч. 3 ст. 365 та ч. 2 ст. 366 КК України у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення та відсутністю в діянні вказаних злочинів, органами досудового слідства визнано, що під час попереднього слідства слідчим відділом УСБУ у Вінницькій області, органами прокуратури Вінницької області та Староміським районним судом м. Вінниці, були допущені порушення закону, зокрема такі як долучення до кримінальної справи сфальсифікованих: договору купівлі-продажу та висновку експерта, наявність яких дали підставу досудовому слідству, з однієї сторони стверджувати про наявність незавершеного будівництва на балансі комерційної структури, яка апріорі не могла бути його власником, а з іншої сторони, стверджувати про відсутність незавершеного будівництва в складі придбаного покупцем цілісного майнового комплексу, свідоме недолучення до матеріалів кримінальної справи доказів та документів, що спростовували обвинувальну версію, відсутність потерпілої сторони тощо.

Заяви позивача про відсутність події злочину та надання ним доказів його невинуватості, до уваги не бралися і не перевірялися. Неодноразово подані позивачем та його захисниками скарги на постанови про порушення кримінальної справи та клопотання про закриття кримінальної справи за обвинуваченням позивача ОСОБА_1 , за відсутністю в його діях складу злочину, залишались без належного розгляду та у їх задоволенні відмовлялось.

У грудні 2017 року позивачем ОСОБА_1 було подано до суду позов до управління СБУ у Вінницькій області, прокуратури Вінницької області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. Під час розгляду у суді справи за вказаним вище позовом, постанова слідчого відділу Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області від 15.12.2014 року про закриття кримінального провадження від 12.11.2013 року, 28.02.2018 року була скасована першим заступником прокурора Вінницької області як така, що винесена з порушенням ст. ст. 2, 9 КПК України щодо обов`язку слідчого всебічно, повної неупереджено досліджувати обставини кримінального провадження. Тим не менш, 26.02.2019 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області вказаний було задоволено частково. Стягнуто з Державного казначейства України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача 454 857 грн у відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено. Судовий збір віднесено на рахунок держави.

20.06.2019 року постановою Вінницького апеляційного суду апеляційні скарги управління СБУ у Вінницькій області, прокуратури Вінницької області та Державної казначейської служби України залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 лютого 2019 року - без змін.

25.03.2020 року постановою Верховного Суду касаційні скарги заступника прокурора Вінницької області і Державної казначейської служби України задоволено частково. Постанову Вінницького апеляційного суду від 20.06.2019 року в частині задоволення позовних вимог скасовано, а справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до апеляційного суду. Ухвалюючи таке рішення, касаційний суд зазначив, що спростовуючи доводи відповідачів про те, що слідство у кримінальному провадженні не завершено, суди попередніх інстанцій виходили з того, що постанова про закриття кримінального провадження від 15.12.2015 року була скасована після звернення позивачем до суду із позовом про відшкодування шкоди, а сторони не надали доказів того, що після її скасування проводяться процесуальні дії у кримінальному провадженні і на даний час, ОСОБА_1 , не вручене повідомлення про підозру.

02.06.2020 року постановою Вінницького апеляційного суду апеляційні скарги управління СБУ у Вінницькій області, прокуратури Вінницької області та Державної казначейської служби України залишено без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26.02.2019 року - без змін.

Однак, 04.11.2020 року постановою Верховного Суду касаційні скарги заступника прокурора Вінницької області і Державної казначейської служби України були задоволені. Рішення Вінницького міського суду від 26.02.2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20.06.2019 року в частині задоволення позовних вимог - скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральної шкоди відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

15.11.2021 року ОСОБА_1 отримано постанову про закриття кримінального провадження від 06.08.2021 року, якою встановлена відсутність у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України та будь-якого іншого кримінального правопорушення, внаслідок чого кримінальне провадження № 0000590 закрите у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

16.12.2021 року Вінницьким міським судом, за клопотанням ОСОБА_1 , постановлена ухвала про скасування арешту на належний йому транспортний засіб DAEWOO LANOS D4XS45D, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , накладений УСБУ у Вінницькій області 23.11.2005 року.

29.12.2021 року ОСОБА_1 отримано повідомлення територіального сервісного центру № 0541 ГСЦ МВС України у Вінницькій області про те, що обмеження на проведення реєстраційних операцій з транспортним засобом знято.

Таким чином, як зазначає позивач, в період з 04.11.2005 року по 29.12.2021 року він незаконно перебував під кримінальним переслідуванням, загальний термін якого складає 193 місяці 25 днів, тобто 16 років 1 місяць та 25 днів, а належне йому майно під арештом. Внаслідок 16-ти літнього періоду досудового слідства та розгляду справи в судах його нормальні життєві зв`язки фактично були знищені, а перспективи досягнення благополучного матеріального становища для нього та членів його сім`ї, на які він розраховував на схилі літ, безповоротно втрачені.

Позивачем були витрачені неймовірні зусилля на покриття збитків від вимушеної бездіяльності, оплату боргів та правової допомоги за рахунок фінансових запозичень у інших осіб. Крім того, зайво витрачені особиста енергія та час, які він міг витратити з користю, як для суспільства, так і для своїх родичів, близьких людей, а також для себе особисто.

Моральна шкода полягає у фізичному болі і стражданнях, переживаннях, завданих такими діями відповідачів, а також погіршенням стану здоров`я. Зокрема, безпідставне притягнення в якості обвинуваченого, постійне перебування в стресі, пов`язаному із слідчими діями і численними судовими засіданнями, призвело до гіпертонічного кризу і подальшої стійкої гіпертонії, ряду серцево-судинних хвороб.

Нанесену моральну шкоду позивач оцінював у розмірі 1 293 100 грн, яку й просив стягнути з відповідача на його користь.

10.02.2025 рокурішенням (заочним, як вказано судом) Вінницького міського суду Вінницької областівищевказаний позов задоволено. Стягнено з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 293 100 грн у відшкодування моральної шкоди. Судові витрати віднесено на рахунок держави.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ДКСУ, через свого представника, подало апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що ДКСУ ніяких порушень прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 не допускала і будь-які зобов`язання перед позивачем відсутні.

Крім того представник ДКСУ зазначає, що факт спричинення щодо позивача незаконних дій жодним доказом не підтверджений і не визнаний.

Також наголошує, що судом першої інстанції було проігноровано актуальну судову практику та у резолютивній частині судового рішення вказано суб`єкт виконання такого рішення та те, що кошти потрібно списати з Єдиного казначейського рахунку, хоча таких відомостей не повинно бути зазначено у резолютивній частині рішення.

На адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_1 - адвоката Коновала Д.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В заперечення проти апеляційної скарги зазначив, що саме ДКСУ, як орган наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, у цій справі є органом, через який держава бере участь у справі як сторона, а тому доводи скарги, що ДКСУ ніяких порушень прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 не допускала і будь-які зобов`язання перед позивачем відсутні, є безпідставними.

Крім того, зазначає, що позивачем разом із позовом надано постанову про закриття кримінального провадження від 06.08.2021 року, якою встановлена відсутність у діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України та будь-якого іншого кримінального правопорушення, внаслідок чого кримінальне провадження № 0000590 закрите у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення. Таким чином, стороною позивача надані необхідні докази щодо настання обставин, з якими чинне законодавство України пов`язує виникнення у позивача права на відшкодування заявленої моральної шкоди.

Також представника позивача зауважує, що позовні вимоги були сформовані у позовній заяві як: «Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 293 100,00 грн грошової компенсації моральної шкоди», тобто без вказівки на спосіб та порядок виконання судового рішення.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, доходить наступних висновків.

Ухвалюючи рішення у цій справі, суд першої інстанції визначив його як заочне рішення.

Так, глава 11 «Заочний розгляд справи» Розділу ІІІ «Позовне провадження» ЦПК України встановлює особливі умови та порядок проведення заочного розгляду справи, ухвалення заочного рішення, подання і розгляд заяви про його перегляд, а також скасування й оскарження цього рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно із ч. 1 ст. 281 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

Отже, суд може ухвалити заочне рішення за умов, визначених ч. 1 ст. 280 ЦПК України, крім того, про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ст. 284 ЦПК України).

Зазначений порядок є спеціальним і представляє окрему стадію судового процесу, дотримання якої для відповідача є обов`язковим.

Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення (ч. 4 ст. 287 ЦПК України).

На вказане неодноразово звертав увагу Верховний Суд, зокрема в постановах від 22.01.2020 року у справі № 559/2315/15-ц, від 05.02.2020 року у справі № 369/1534/18.

Відтак, тлумачення ст. 284, 287 ЦПК України дає змогу зробити висновок, що ЦПК України передбачає дві форми перегляду заочного рішення: загальну (перегляд в апеляційному порядку) та спеціальну (перегляд судом, який виніс заочне рішення, за заявою відповідача). Водночас, апеляційну скаргу можуть подати сторони (відповідач лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення).

Таким чином, оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення.

Однак, аналіз матеріалів справи свідчить, що суд першої інстанції не постановлював ухвалу про заочний розгляд справи, умови проведення заочного розгляду справи, передбачені ст. 280 ЦПК України, були відсутні, оскільки справа розглянута за наявності поданого відповідачем відзиву на позовну заяву та доказів його направлення іншим учасникам справи.

Крім того, зміст резолютивної частини рішення Вінницького міського суду Вінницької областівід 10.02.2025 рокусвідчить, що суд альтернативно визначив як загальну, так і спеціальну форми перегляду рішення, що також зумовило правову невизначеність відповідача щодо порядку оскарження судового рішення.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в загальному порядку, а тому відповідачем дотримано встановлений процесуальним законом порядок його оскарження.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.07.2024 року у справі № 554/6572/16-ц.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в основному відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 04.11.2005 року за поданням слідчого відділу УСБУ у Вінницькій області, заступником прокурора Вінницької області відносно ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190 КК України по факту заволодіння ним шляхом обману майном ВАТ «Автосервіс» на загальну суму 395 208 грн, що становить особливо великі розміри, за ч. 2 ст. 364 КК України вчинене в особливо великих розмірах та зловживання при цьому службовим становищем, що спричинило тяжкі наслідки, підслідність визначена СВ УСБУ у Вінницькій області (т. 1 а.с.50-51).

14.11.2005 року заступником прокурора Вінницької області відносно ОСОБА_1 по тому ж факту порушена кримінальна справа за ч. 2 ст. 366 КК України, яка об`єднана в одну кримінальну справу № 610 (т. 1 а.с. 52-53).

02.12.2005 року у якості запобіжного засобу до ОСОБА_1 , застосовано підписку про невиїзд (т.1, а.с.54).

07.11.2005 року слідчим слідчого відділу УСБ України у Вінницькій області капітаном юстиції Сич Р.В. проведено виїмку документів на підприємстві «Вінницький консервний завод» (т.1, а.с.55).

02.12.2005 року ОСОБА_1 оголошено постанову слідчого СВ УСБУ у Вінницькій області Сича Р.М. від 16.11.2005 року про притягнення як обвинуваченого, а оперуповноваженим відділу КЗЕ УСБУ у Вінницькій області Мигаєнком Ю.В., складено протокол від 02.12.2005 року про накладення арешту на належний позивачу транспортний засіб DAEWOO LANOS (т.1, а.с. 60-63, 65-66).

10.02.2006 року позивачу повторно оголошено постанову слідчого СВ УСБУ у Вінницькій області Сича Р.М. від 10.02.2006 року про притягнення як обвинуваченого, в якій зазначено, що 2004 році, в період виконання ОСОБА_1 обов`язків представника компанії-нерезидента, яка на підставі договору купівлі-продажу від 19.10.2000 року набула право власності на цілісний майновий комплекс «Вінницький консервний завод», ОСОБА_1 , шахрайським способом, заволодів незавершеним будівництвом, яке знаходилося на землі постійного користування продавця цілісного майнового комплексу ВАТ «Вінницький консервний завод», однак до складу викупленого компанією цілісного майнового комплексу, неввійшло. Вказане незавершене будівництво, ОСОБА_1 , незаконно реалізував іншій юридичній особі, а вирученими від реалізації коштами, розпорядився на власний розсуд, окрім того 13.02.2006 року слідчим СВ УСБУ у Вінницькій області Хлопотіним В. М., в присутності понятих ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оглянуто помешкання в якому позивач проживав та складено протокол про відсутність майна, на яке можливо накласти арешт (т.1, а.с.71-76, 77).

06.05.2006 року слідчим СВ УСБУ у Вінницькій області Сичем Р.М. по кримінальній справі № 610 складено обвинувальний висновок, який затверджено заступником прокурора Вінницької області (т.1, а.с.82-150).

20.11.2006 року вироком Староміського районного суду м. Вінниці у справі №1-126/2006 ОСОБА_1 визнано винним у скоєні злочинів, передбачених ст. 190 ч. 4, ст. 364 ч. 2, ст. 366 ч. 2 КК України та призначено йому покарання у виді шести років позбавлення волі з конфіскацією майна, з позбавленням права обіймати керівні і службові посади, займатись управлінською та службовою діяльністю строком на три роки (т.1, а.с.151-184).

Відповідно до ухвали колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Вінницької області від 22.03.2007 року вирок Староміського районного суду м. Вінниці від 20.11.2006 року - скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд (т.1, а.с.184-189).

01.06.2007 року постановою Староміського районного суду м. Вінниці у справі №1-100/2007 направлено кримінальну справу відносно ОСОБА_1 , прокурору Вінницької області для організації проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 залишено попередній -"підписка про невиїзд" (т.1, а.с.190-196).

Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Вінницької області від 26.07.2007 року, постанову Староміського районного суду м. Вінниці від 01.06.2007 року скасовано, а справу повернено до того ж суду на новий розгляд (а.с.197-199).

В подальшому, 26.12.2008 року постановою Староміського районного суду м. Вінниці у справі №1-13/08 направлено справу відносно ОСОБА_1 прокурору Вінницької області для організації проведення додаткового розслідування у відповідності з правилами підслідності. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 залишено попередній - підписка про невиїзд (т.1, а.с.200-222).

Як вбачається із ухвали колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Вінницької області від 12.03.2009 року, постанову Староміського районного суду м. Вінниці від 26.12.2008 року скасовано, а справу направлено в той же суд на новий судовий розгляд (т.1, а.с.223-224).

06.10.2009 року Вінницьким районним судом Вінницької області винесено постанову про повернення справи прокурору Вінницької області для усунення виявлених порушень КПК України (т.1, а.с.225-228).

03.12.2009 року ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Вінницької області постанову Вінницького районного суду Вінницької області від 06.10.2009 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд в той же суд (т.1, а.с.229-230).

23.06.2011 року Вінницьким районним судом Вінницької області винесено постанову про направлення кримінальної справи прокурору Вінницької області для організації проведення додаткового розслідування. Запобіжний захід відносно ОСОБА_1 залишено попередній - підписка про невиїзд (т.1, а.с.231-239).

24.11.2011 року порушену стосовно ОСОБА_1 кримінальну справу за ознаками злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 364 та ч. 2 ст. 366 КК України для подальшого провадження у відповідності до ст.ст. 113, 114 та 130 КПК України прийнято начальником відділення СВ УСБУ у Вінницькій області Федоровським В. Л. (т.1, а.с.240).

30.12.2011 року слідчим відділом УСБУ у Вінницькій області кримінальну справу в частині її порушення та пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення за ч. 4 ст. 190 та ч. 2 ст. 364 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (т.1, а.с.241-243).

30.12.2011 року постановою слідчого СВ УСБУ у Вінницькій області Федоровського В.Л. відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 365 КК України про перевищення ним службових повноважень, що спричинило тяжкі наслідки охоронюваним законом правам та інтересам ВАТ «Вінницький консервний завод». Порушену кримінальну справу було об`єднано в одне провадження з кримінальною справою № 610 (т.1, а с.244-246).

04.01.2012 року заступник прокурора Вінницької області постанову слідчого про порушення відносно ОСОБА_1 вказаної кримінальної справи за ч. 3 ст. 365 КК України скасував як винесену безпідставно (т.1, а.с.247-248).

04.04.2012 року слідчим СВ УСБУ у Житомирській області Турлієм О.В. винесено постанову про порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365 і ч. 2 ст. 366 КК України (т.1, а.с.249-250, т.2, а.с.1-2), окрім того 04.04.2012 року слідчим СВ УСБУ у Житомирській області Турлієм О.В. винесено постанову про закриття кримінальної справи в частині її порушення та пред`явлення обвинувачення, а саме у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190 та ч. 2 ст. 364 КК України, за відсутністю в діянні складу вказаних злочинів (т.2, а.с.3-8).

09.04.2012 року слідчим СВ УСБУ у Житомирській області Турлієм О.В. винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого у кримінальній справі № 475 та пред`явлено обвинувачення у вчинені злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365 КК України (в редакції від 05.04.2001 року) і ч. 2 ст. 366 КК України (в редакції від 05.04.2001 року) (т.2, а.с.9-13).

05.07.2012 року постановою Корольовського районного суду м. Житомира у справі №4-423/12 залишено без задоволення скарги ОСОБА_1 на постанову слідчого від 04.04.2012 року про порушення кримінальної справи за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365 і ч. 2 ст. 366 КК України (т.2, а с.15-16).

Як вбачається із ухвали колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області від 25.07.2012 року, постанова Корольовського районного суду м. Житомира від 05.07.2012 року скасована, матеріали справи направлені на новий розгляд в той же суд в іншому складі (т.2, а с.17-19).

07.09.2012 року постановою Корольовського районного суду м. Житомира, залишеною без змін ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області від 02.10.2012 року (т.2, а.с.22-24), скасовано постанову слідчого від 04.04.2012 року про порушення відносно ОСОБА_1 кримінальної справи за ознаками вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 365 і ч. 2 ст. 366 КК України (т.2, а.с.20-21).

07.11.2012 року слідчим відділом УСБУ у Житомирській області винесено постанову про закриття кримінальної справи в частині її порушення та пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення у вчиненні злочинів за ознаками ч. 3 ст. 365 та ч. 2 ст. 366 КК України за відсутністю в діянні вказаних злочинів (т.2, а.с.25-28).

14.11.2012 року слідчим відділом УСБУ у Житомирській області винесено постанову про направлення кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України, до суду для вирішення питання про звільнення ОСОБА_1 від відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (т.2, а.с.29-35).

29.11.2012 року Вінницький міський суд Вінницької області постановою відмовив старшому слідчому слідчого відділу УСБУ у Житомирській області у вирішенні питання про звільнення ОСОБА_1 від відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а матеріали кримінальної справи № 232/3193/12 за ознаками злочину, передбаченого ч. 2. ст. 366 КК України, повернув прокурору Житомирської області (т.2, а.с.36-39).

10.02.2015 року ОСОБА_1 отримано постанову слідчого відділу Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області від 15.12.2014 року про закриття кримінального провадження від 12.11.2013 року у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366 КК України (т.2, а.с. 40-47).

Як встановлено судом, у грудні 2017 року ОСОБА_1 подав до суду позов до управління СБУ у Вінницькій області, прокуратури Вінницької області та Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду.

28.02.2018 року, під час розгляду справи № 127/37354/17, постанова слідчого відділу Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області від 15.12.2014 року про закриття кримінального провадження від 12.11.2013 року була скасована першим заступником прокурора Вінницької області як така, що винесена з порушенням ст. ст. 2, 9 КПК України щодо обов`язку слідчого всебічно, повно, неупереджено досліджувати обставини кримінального провадження (т.2, а.с.49-50).

26.02.2019 року рішенням Вінницького міського суду Вінницької області, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 20.06.2019 року, у справі № 127/27354/17 позов ОСОБА_1 до управління СБУ у Вінницькій області, прокуратури Вінницької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду, було задоволено частково. Стягнуто з Державного казначейства України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь позивача 454 857 грн у відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено. Судовий збір віднесено на рахунок держави.

04.11.2020 року постановою Верховного Суду касаційні скарги заступника прокурора Вінницької області і Державної казначейської служби України були задоволені. Рішення Вінницького міського суду від 26.02.2019 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 20.06.2019 року в частині задоволення позовних вимог - скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь моральної шкоди відмовлено. В решті рішення залишено без змін (т.1, а.с.15-34).

06.08.2021 року постановою слідчого СВ ВРУП ГУНП у Вінницькій області кримінальне провадження № 0000590 закрите, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України та будь-якого іншого кримінального правопорушення, яку ОСОБА_1 отримав відповідно до супровідного листа від 15.11.2021 року за № Л-2661 (т.1, а.с.35-37, 38).

16.12.2021 року Вінницьким міським судом, за клопотанням ОСОБА_1 , постановлена ухвала про скасування арешту на належний йому транспортний засіб DAEWOO LANOS D4XS45D, 2005 р.в., д.н.з. НОМЕР_1 , накладений УСБУ у Вінницькій області 23.11.2005 року (т.1, а.с.42-44).

29.12.2021 року ОСОБА_1 отримано повідомлення територіального сервісного центру № 0541 ГСЦ МВС України у Вінницькій області про те, що обмеження на проведення реєстраційних операцій з транспортним засобом знято (т.1, а.с.46).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач безпідставно перебував під слідством протягом 193 місяців 25 днів, з 16.11.2005 року (з часу пред`явлення обвинувачення) до 06.08.2021 року (закриття кримінального провадження).

Таким чином, суд вважав, що ОСОБА_1 на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до закриття кримінального провадження.

Враховуючи наведені обставини, характер та обсяг страждань ОСОБА_1 , завданих незаконним перебуванням під слідством, що також призвело до погіршення його стану здоров`я, зміни способу життя, можливості реалізації життєвих планів, обмеження користування і реалізації свого майна, обмеження вільного пересування, погіршення стосунків із оточуючими, інших негативних явищ, враховуючи висновок експерта та вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд дійшов висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди становить 1 293 100 грн (6 700 грн х 193 місяці 25 днів = 1 293 100 грн).

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 130 КПК України встановлено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 вказаного Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12.07.2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Отже, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Такі висновки викладені Верховним Судом у постанові від 17.01.2020 року у справі № 366/2027/18.

Відповідно до положень Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 8 000 грн на місяць.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з відповідними змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховується стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

За таких обставин, враховуючи час перебування позивача під слідством та судом, що призвело до істотних та вимушених змін у його житті, ступінь та глибину душевних страждань, обсяг моральної шкоди, завданої внаслідок такого перебування та в результаті закриття провадження у зв`язку із встановленням відсутності в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди та те, що розумним, справедливим та достатнім розміром відшкодування завданої моральної шкоди є 1 293 100 грн.

Між тим, у своїй апеляційній скарзі представник ДКСУ, зокрема посилається на те, що факт спричинення щодо позивача незаконних дій жодним доказом не підтверджений і не визнаний

Однак такі доводи не можна визнати обґрунтованими з огляду на таке.

У постанові від 13.05.2022 року у справі № 210/1137/19-ц Верховний Суд вказав: «Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в Законі. Ці підстави можна поділити на такі групи: 1) реабілітуючі; 2) нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

До реабілітуючих підстав належать: 1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК). 2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК). 3) невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливості їх отримати (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК).

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але немає достатніх доказів, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

При цьому, висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті: а) достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі); б) вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості, які не можуть бути усунуті, на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка з наведених обставин призвела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою.».

За таких обставин, у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження стосовно нього закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, тобто через реабілітуючі обставини.

Враховуючи, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації, а закриття кримінального провадження у зв`язку із встановленою відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення є реабілітуючою обставиною та виправдовує особу, яка вчинила діяння, тому є підставою для відшкодування моральної шкоди за рахунок держави.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши, що позивач незаконно перебував під слідством і судом протягом 193 місяців 25 днів внаслідок чого йому заподіяно моральну шкоду, дійшов правильного висновку про те, що позивач набув право на відшкодування завданої моральної шкоди, у зв`язку із закриттям кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

У апеляційній скарзі також містяться доводи про те, що ДКСУ ніяких порушень прав та законних інтересів позивача ОСОБА_1 не допускала і будь-які зобов`язання перед позивачем відсутні, а тому не може бути відповідачем у цій справі.

Наведені доводи відхиляються апеляційним судом, з огляду на таке.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Статтею 43 Бюджетного кодексу України установлено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно із пунктами 1, 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 року № 460/2011 (далі - Положення про ДКСУ), Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. Державна казначейська служба України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Основними завданнями Державної казначейської служби України є: 1) внесення пропозицій щодо формування державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів; 2) реалізація державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів.

Державна казначейська служба України відповідно до покладених на неї завдань: здійснює через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів, операцій з коштами бюджетів, спільних із міжнародними фінансовими організаціями проектів; здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (п. 4 Положення про ДКСУ).

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 7, ч. 2 ст. 23 БК України бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Статтею 25 БК України установлено, що Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Списання грошових коштів проводиться держказначейством з відповідного казначейського рахунку.

Розглядаючи справи про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд зобов`язує Державну казначейську службу України як центральний орган виконавчої влади, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, списати ці кошти з відповідного казначейського рахунку, що відповідає визначеній законодавством процедурі, тому доводи Державної казначейської служби України про помилкове покладення на неї відповідальності за завдану моральну шкоду позивачу, є безпідставними.

Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі № 641/8857/17 у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22), від 21.08.2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 33), від 18.12.2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.

Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44)).

Згідно з п. 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі № 752/17832/14-ц зроблено висновок про те, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.

Отже, відповідачем у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади.

Враховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що стягнення моральної шкоди може бути здійснено за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляє ДКСУ.

До подібних правових висновків за аналогічних фактичних обставин дійшов Верховний Суд у постанові від 02.09.2020 року у справі № 177/63/19.

Між тим, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номера чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16, постанова Верховного Суду від 21.05.2025 року у справі № 757/47970/16-ц).

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що відшкодування моральної шкоди повинно здійснюватись з Державного бюджету України, тому суд не має визначати такий порядок, зокрема, шляхом зазначення в резолютивній частині рішення про списання коштів з єдиного казначейського рахунку.Тому резолютивну частину оскаржуваного рішення суду першої інстанції належить змінити.

Доводи апеляційної скарги, з урахуванням меж апеляційного перегляду, дають підстави для висновку, що оскаржуване судове рішення частково ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ДКСУ необхідно задовольнити частково, а резолютивну частину рішення суду першої інстанції змінити, а в іншій частині залишити його без змін.

Оскільки апеляційний суд лише змінює судове рішення в частині редакції резолютивної частини щодо стягнення коштів відшкодування моральної шкоди, то розподіл судових витрат не здійснюється.

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28.02.2024 року у справі № 661/285/20.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Резолютивну частину рішення Вінницького міського суду Вінницької областівід 10 лютого 2025 року змінити, виклавши абзац другий в такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 293 100 грн (один мільйон двісті дев`яносто три тисячі сто гривень 00 копійок) відшкодування моральної шкоди».

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: О. Ю. Береговий

О. С. Панасюк