Справа № 522/2633/25-Е
Провадження № 2/522/3952/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Павлик І.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Запольської А.М.,

представника позивача адвоката Боври Д.Ю.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним,

ВСТАНОВИВ:

12.02.2025 позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним.

В обґрунтування позову позивач вказує, що 12.01.2015 між позивачем та гр. ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, згідно умов якого позикодавець передає у власність позичальника грошові кошти у сумі 200 000,00 грн, що на той час було еквівалентно 12 698,41 дол. США за офіційним курсом НБУ та зобов`язується повернути позикодавцю отримані кошти.

Позивач зазначає, що 21.06.2022 на її адресу надійшла постанова державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 17.06.2022 про відкриття виконавчого провадження щодо неї на підставі виконавчого напису нотаріуса Дімітрової Т.А. № 608 від 16.06.2022 про стягнення з позивача 355 552,94 грн.

Посилаючись на невідповідність зазначеного договору позики вимогам ст. 1087 ЦК України та постанови Національного Банку України від 06.06.2013 № 210, позивач просить суд визнати недійсним договір позики від 12.01.2015, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_1 ).

Ухвалою суду від 24.02.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

05.03.2025 від відповідача до суду надійшли два аналогічні за змістом відзиви на позовну заяву у яких він заперечує проти задоволення позову та вказує, що визнання договору позики від 12.01.2015 недійсним вже було предметом розгляду судами у справі № 522/6013/23, за результатами розгляду якої у задоволенні позову було відмовлено. Також відповідач зазначає, що постанова Національного Банку України від 06.06.2013 № 210 стосується виключно розрахунків за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, а тому дане положення не поширюється на договори позики, укладені між фізичними особами. Водночас у відзивах відповідач просить суд застосувати строки позовної давності, оскільки оспорюваний договір було укладено 12.01.2015, а до суду позивач звернувся лише 12.02.2025, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

05.03.2025 відповідач звернувся до суду з клопотанням про проведення судових засідань у режимі відеоконференції, яке ухвалою суду від 07.04.2025 задоволено.

05.03.2025 відповідач звернувся до суду з заявою про залишення позову без розгляду у зв`язку з несплатою позивачем судового збору, яке за клопотанням відповідача протокольною ухвалою від 09.04.2025 залишено без розгляду, у зв`язку з наявністю у матеріалах справи доказів сплати судового збору у встановленому законом розмірі.

16.04.2025 протокольною ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вислухавши доводи та заперечення сторін, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (ч. 1). Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 2). Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення (ч. 3).

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Судом встановлено, що 12.01.2015 між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) укладено договір позики (далі договір), який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Фроловою Р.В., та зареєстрований в Реєстрі за № 19.

Відповідно до п. 1 договору позикодавець передав у власність позичальнику, а позичальник прийняв у власність від позикодавця грошові кошти в сумі 200 000,00 грн, що є еквівалентом 12 698,41 доларам США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору. Позичальник зобов`язалася повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, що є еквівалентом 12 698,41 доларам США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів за вимогою позикодавця.

Пунктом 2 договору погоджено, що сума позики, встановлена п. 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі.

Сторонами в п. 5 договору врегульовано, що позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, зазначеної в п. 1 даного договору, на банківський рахунок позикодавця, який буде зазначений в листі-вимозі до позичальника або готівкою в м. Одесі, що підтверджується нотаріально посвідченим договором про повернення коштів.

Відповідно до пунктів 6 та 7 договору позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором, а у разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю штрафні санкції, в тому числі суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

Суд зазначає, що оспорюваний договір містить всі необхідні істотні умови притаманні договору позики, підписаний сторонами та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Фроловою Р.В.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.11.2023 у справі № 522/6013/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Дімітрова Тетяна Андріївна, Перший Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Фролова Руслана Валеріївна, про визнання договору позики недійсним, яке набрало законної сили, у задоволенні позову відмовлено. Предметом позову у справі № 522/6013/23 було визнання недійсним договору позики від 12.01.2015, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а підставою укладення його під впливом оману зі сторони відповідача щодо істотних умов правочину.

Предметом позову у даній справі є визнання недійсним того ж самого договору позики від 12.01.2015, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що і у справі № 522/6013/23, проте підстава позову є іншою, а саме невідповідність зазначеного договору позики вимогам ст. 1087 ЦК України та постанови Національного Банку України від 06.06.2013 № 210.

Відповідно до ст. 1087 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) розрахунки за участю фізичних осіб, не пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, можуть провадитися у готівковій або в безготівковій формі за допомогою розрахункових документів у електронному або паперовому вигляді. Розрахунки між юридичними особами, а також розрахунки за участю фізичних осіб, пов`язані із здійсненням ними підприємницької діяльності, провадяться в безготівковій формі. Розрахунки між цими особами можуть провадитися також готівкою, якщо інше не встановлено законом. Граничні суми розрахунків готівкою для фізичних та юридичних осіб, а також для фізичних осіб - підприємців відповідно до цієї статті встановлюються Національним банком України.

Пунктом 1 постанови Національного Банку України від 06.06.2013 № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору) установлено граничну суму розрахунків готівкою: підприємств (підприємців) між собою протягом одного дня в розмірі 10 000 (десяти тисяч) гривень; фізичної особи з підприємством (підприємцем) протягом одного дня за товари (роботи, послуги) у розмірі 150 000 (ста п`ятдесяти тисяч) гривень; фізичних осіб між собою за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, у розмірі 150 000 (ста п`ятдесяти тисяч) гривень.

Фізичні особи мають право здійснювати розрахунки на суму, яка перевищує 150 000 гривень, шляхом перерахування коштів з поточного рахунку на поточний рахунок, внесення та/або перерахування коштів на поточні рахунки (у тому числі у депозит нотаріуса на окремий поточний рахунок у національній валюті) п. 2 постанови Національного Банку України від 06.06.2013 № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою» (у редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору).

Таким чином, зазначеною постановою Національного Банку України від 06.06.2013 № 210 установлено граничну суму розрахунків готівкою у розмірі 150 000,00 грн для фізичних осіб між собою саме за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, а пункт 2 постанови лише розкриває спосіб розрахунку між фізичними особами за договорами купівлі-продажу, які підлягають нотаріальному посвідченню, на суму, яка перевищує 150 000,00 грн.

Отже, виниклі між сторонами правовідносини, пов`язані з оспорюваним договором позики, не підлягають регулюванню положеннями зазначеної постанови Національного Банку України від 06.06.2013 № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», як помилково вважає позивач.

Відповідно до частин першої-п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу.

Тлумачення змісту статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09.04.2025 у справі № 299/4802/21, який в силу вимог частини 4 статті 263 ЦПК України враховується судом при ухваленні рішення.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2019 в справі № 638/2304/17.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.07.2021 у справі № 759/24061/19).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17.06.2021 у справі № 761/12692/17).

Зважаючи на викладене, суд вважає помилковими доводи позивача про невідповідність договору позики від 12.01.2015, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , вимогам ст. 1087 ЦК України та постанови Національного Банку України від 06.06.2013 № 210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою», а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Стосовно клопотання відповідача про застосування строків позовної давності слід зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16).

У даному випадку правові підстави для задоволення позову відсутні, а тому позовна давність застосуванню не підлягає.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, серед іншого, звертається увага, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст рішення відповідно до ст. 259 ЦПК України буде складено протягом десяти днів.

Суддя І.А. Павлик

Повний текст рішення складено 02.07.2025.