печерський районний суд міста києва
Справа № 585/4161/24-ц
пр. № 2-4617/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Литвинової І. В.,

за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,

позивача ОСОБА_1 (за допомогою відеоконференції), представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача Бугая О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИВ:

І. Позиція сторін у справі.

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання із рахунку Державного бюджету у сумі 100 000, 00 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями відповідачів, а саме посадовими особами Уповноваженого, які забезпечують роботу телефонної «гарячої лінії».

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 26 грудня 2023 року він з номеру телефону « НОМЕР_1 » зателефонував на «гарячу лінію» Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини «0 800 501 720», проте його номер телефону був заблокований посадовими особами. Після цього позивач 26 лютого 2024 року через «Урядову гарячу лінію - 1545» залишив скаргу на посадових осіб Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, які забезпечують роботу телефонної «гарячої лінії» щодо блокування телефонного номеру « НОМЕР_1 ». Пізніше він отримав відповідь від Уповноваженого, що відділом забезпечення роботи телефонної «гарячої лінії» не передбачено блокування вхідних дзвінків на телефонну «гарячу лінію», та попри вказане його скарга була проігнорована, недоліки не усунено, номер залишається заблокованим відділом забезпечення роботи телефонної «гарячої лінії». Виходячи із викладеного, позивач переконаний, що його право на звернення, згідно із Законом України «Про звернення громадян» порушено так, як навіть після того, як була отримана скарга, остання була проігнорована, недоліки не були усунені і номер не розблокували, чим завдано моральної шкоди, яка полягає у стресі із тим, що у нього, як він вважає, це була єдина можливість звернення до Уповноваженого. Відшкодування моральної шкоди позивач оцінює у розмірі 100 000, 00 грн.

Відповідач позов не визнав, представник відповідача зазначив у відзиві, що до Секретаріату Уповноваженого надійшла скарга позивача, зареєстрована 26 лютого 2024 року за вхідним № О-7127.3/24, і була розглянута листом від 04 березня 2024 року № 12982.4/О-7127.3/24/49.5, яким надано відповідь позивачеві по суті звернення у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституціє та законами України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини», «Про звернення громадян». Позивач не надав доказів реального порушення своїх прав та інтересів, а лише висловлено особисту незгоду із змістом відповіді, яка викладена у листі відповідача від 04 березня 2024 року № 12982.4/О-7127.3/24/49.5. Крім того, відсутнє рішення адміністративного суду про протиправні дії / бездіяльність відповідача, а лише позивачем зроблено припущення про їх наявність. За відсутності реальних порушених прав та інтересів у суду немає необхідності здійснення відновлення порушених прав та інтересів особи, яка звертається з відповідним позовом до суду, оскільки звернення позивача відповідачем розглянуто відповідно до вимог законів України «Про Уповноваженого Верховного Ради України з прав людини» та «Про звернення громадян». Позивач не надав суду жодних доказів, які би підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди, а також доказів, які підтверджують протиправну поведінку Уповноваженого та причинного зв`язку між такою поведінкою та заподіяною шкодою.

Від третьої особи у справі Державної казначейської служби України надійшли пояснення у справі, у яких представник заперечував проти позову, вказав, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало, то відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України та інших актів законодавства Казначейство не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачеві діями інших суб`єктів.

ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.

05 грудня 2024 року вказана позовна заява, на виконання ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 жовтня 2024 року, надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої визначено суддю та передано 11 грудня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

13 грудня 2024 року ухвалою судді у справі відкрито провадження для розгляду у загальному позовному провадженні /а. с. 17-18/.

26 грудня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позов від відповідача Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини /а. с. 28-42/.

07 лютого 2025 року представник третьої особи Державної казначейської служби України подав до суду пояснення у справі /а. с. 46-50/.

26 лютого 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті у режимі відеоконференції з Державною установою «Роменська виправна колонія (№ 56)» /а. с. 51/.

У судовому засіданні за допомогою відеоконференції позивач ОСОБА_1 і його представник ОСОБА_2 позов підтримали і просили задовольнити з підстав, наведених у ньому.

Представник відповідача Бугая О. О. заперечував проти задоволення позову, просив відмовити, посилаючись на доводи, викладені у відзиві.

Представник третьої особи у справі не з`явився у судове засідання, будучи повідомленим належним чином про час, дату і місце слухання справи через Електронний суд.

Суд, заслухавши обґрунтування сторони позивача і заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов наступних висновків.

ІІІ. Фактичні обставини справи.

26 лютого 2024 року до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини надійшла скарга засудженого ОСОБА_1 , що відбуває покарання у ДУ «Роменська ВК № 56». У своїй скарзі ОСОБА_1 вказав, що після його звернення 28 грудня 2023 року з номеру його мобільного телефону « НОМЕР_1 » на «гарячу лінію» Уповноваженого «0 800 501 720», номер телефону був заблокований робітниками лінії. Зазначив, що такими діями порушено його право на звернення, просив роз`яснити, чому порушується його право на звернення та відповідний закон? На якій підставі був заблокований його номер телефону? Просив провести бесіду з вказаними особами, покарати винних, розблокувати номер телефону /а. с. 37/.

04 березня 2024 року на скаргу № О-7127.3/24 від 26 лютого 2024 року надано відповідь листом № 12982.4/О-7127.3/24/49.5 від 04 березня 2024 року, згідно з якою повідомлено, що до Уповноваженого звертається велика кількість громадян, тому телефонна «гаряча лінія», визначена для прийому усних звернень, може бути перевантажена. Згідно з Положенням про відділ забезпечення роботи телефонної «гарячої лінії» Департаменту документального забезпечення та роботи із зверненнями Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, не передбачено блокування вхідних дзвінків на телефонну «гарячу лінію». За результатами перевірки встановлено, що станом на 01 березня 2024 року за поточний рік працівниками відділу забезпечення роботи телефонної «гарячої лінії» Департаменту документального забезпечення та роботи із зверненнями Секретаріату Уповноваженого, які забезпечують опрацювання дзвінків, від ОСОБА_1 опрацьовано та зареєстровано в СЕД вісім звернень, за якими були надано довідково-консультативні роз`яснення /а. с. 4/.

IV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 101 Конституції України передбачено, що парламентський контроль за додержанням конституційних прав і свобод людини і громадянина здійснює Уповноважений.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» діяльність Уповноваженого доповнює існуючі засоби захисту конституційних прав і свобод людини, не відміняє їх і не тягне перегляду компетенції державних органів, які забезпечують захист і поновлення порушених прав і свобод.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений здійснює свою діяльність на підставі відомостей про порушення прав і свобод людини і громадянина, які отримує за зверненнями громадян України.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини» Уповноважений приймає та розглядає звернення громадян України, іноземців, осіб без громадянства або осіб, які діють в їхніх інтересах, відповідно до Закону України «Про звернення громадян».

Згідно з частиною третьою статті 15 Закону України «Про звернення громадян» відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку надається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки.

Згідно із статтею 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.

Відповідно до 56 Конституції України, до якої кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Таким чином, моральна шкода відшкодовується за умови, що вона завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Позивач стверджує, що скарга була проігнорована, недоліки не були усунені і номер не розблокували.

Натомість суд встановив, що скарга № О-7127.3/24 позивача, котра надійшла до Секретаріату Уповноваженого від 26 лютого 2024 року, Секретаріатом Уповноваженого у відповідності до вимог статті 20 Закону України «Про звернення громадян» розглянуто та листом від 04 березня 2024 року № 12982.4/О-7127.3/24/49.5 надано відповідь. Зокрема, роз`яснено, що згідно з Положенням про відділ забезпечення роботи телефонної «гарячої лінії» Департаменту документального забезпечення та роботи із зверненнями Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, не передбачено блокування вхідних дзвінків на телефонну «гарячу лінію», також, що до Уповноваженого звертається велика кількість громадян, тому телефонна «гаряча лінія», визначена для прийому усних звернень, може бути перевантажена.

Будь-яких доказів свого твердження про блокування його телефонного номеру працівниками «гарячої лінії» Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини позивач суду не надав і такі обставини не вбачаються з матеріалів справи.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Верховний Суд у постанові від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20 навів правовий висновок про те, що відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Суд касаційної інстанції зазначив також, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача, судам не потрібно вдаватись до правової оцінки доказів по суті спору.

Відтак суд дійшов висновку про відсутність порушення прав позивач збоку відповідача.

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і задоволенню не підлягає.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись

ст.ст. 1, 3, 6, 8, 21, 22, 56 Конституції України,

ст.ст. 1-23, 1166, 1173, 1174 Цивільного кодексу України,

ст.ст. 4, 16, 17 Закону України «Про Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини»,

ст.ст. 15, 20 Закону України «Про звернення громадян»,

ст.ст. 1-23, 76-81, 95, 131, 141, 258-259, 264-265, 352, 353, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, третя особа Державна казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Суддя І. В. Литвинова