РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2025 року

м. Рівне

Справа № 564/220/22

Провадження № 22-ц/4815/584/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Гордійчук С. О.

секретар судового засідання Пиляй І. С.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний

нотаріус Рівненського районного нотаріального округу

Гладиш Олександр Андрійович

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2025 року у складі судді Грипіч Л.А., постановлене в м. Костопіль Рівненської області о 13 годині 36 хвилин, повний текст рішення складено 07 лютого 2025 року,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору на стороні відповідача приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Гладиш Олександр Андрійович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним в частині покупця, визнання покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 17.09.2007 уклала шлюб з ОСОБА_4 , і після одруження вони проживали у будинку батьків чоловіка (відповідача ОСОБА_2 ), у с.Рокитне Костопільського району, хоча мали намір придбати власне житло. З оголошення в газеті позивачка дізналася, що по АДРЕСА_1 продається половина будинку (окрема квартира із присадибною ділянкою) і після зустрічі з власником ОСОБА_3 домовилися про купівлю половини будинку за 24 000 доларів США з розстрочкою виплати: перший внесок 10 000 доларів США, а решту 14 000 доларів США буде сплачено частинами. Продавець ОСОБА_3 погодилася на розстрочення виплати суми вартості квартири, але поставила умову, що підпише договір купівлі-продажу тоді, коли позивач ОСОБА_1 виплатить разом із чоловіком їй всю суму вартості житла. Перший внесок в сумі 3 000 доларів США ОСОБА_1 передала відповідачці ОСОБА_3 у січні 2009 року та разом із чоловіком ОСОБА_4 переїхали проживати до квартири по АДРЕСА_1 . Надалі позивачка передавала відповідачу ОСОБА_3 щомісячно по 300 доларів США, як було домовлено. У лютому 2018 року позивачкою було виплачено відповідачці ОСОБА_3 останні 300 доларів США із належних до сплати 24 000 доларів США, проте власник квартири ОСОБА_3 увесь час відкладала переоформлення квартири.

Навесні 2019 року позивачці стало відомо, що 28.03.2019 року, коли позивачка ОСОБА_1 перебувала на заробітках у Польщі, відповідачка ОСОБА_3 уклала у приватного нотаріуса Костопільського районного нотаріального округу Гладиша О.А. договір купівлі-продажу квартири із відповідачем ОСОБА_2 (батьком бувшого чоловіка позивачки), і на даний час саме він є власником квартири АДРЕСА_2 . Вважає, що саме вона, позивачка ОСОБА_1 , а не відповідач ОСОБА_2 , виступала дійсним покупцем спірної квартири, оскільки сплатила продавцю відповідачці ОСОБА_3 кошти в розмірі 24 000 доларів США, в цій квартирі проживали вони з колишнім чоловіком з 2009 року, сплачували комунальні послуги, проводили спільно ремонт та добудову. Просила суд визнати частково недійсним у частині покупця укладений 28 березня 2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Гладишем О.А., за реєстровим №537, перевівши право покупця за цим договором на ОСОБА_1 , та визнати її покупцем за вказаним договором купівлі-продажу квартири, визнати за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру, а також стягнути з відповідачів понесені позивачем судові витрати по справі.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2025 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване законодавчо закріпленим принципом належності конкретного способу захисту цивільного права, який залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення, і це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, при чому вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а в разі неможливості такого поновлення гарантувати особі отримання відповідного відшкодування, та обґрунтоване відсутністю належних і достовірних доказів на підтвердження передачі позивачкою відповідачці коштів (чеки, квитанції, розписки) в рахунок оплати придбання спірної квартири, оскільки доведеність на підставі лише показів свідків факту передачі та сплати коштів в рахунок оплати за придбане майно, є неналежним способом доказування, адже цей факт не може підтверджуватися лише показами свідків, а повинен доводитися також письмовими доказами.

Вважаючи рішення суду незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, представник ОСОБА_1 адвокат Євгеюк Олександр Євстафійович оскаржив його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що його довірителька з 17.09.2007 перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 , з яким після одруження вони проживали у будинку батьків чоловіка (відповідача ОСОБА_2 ) у с.Рокитне Костопільського району, та мали намір придбати власне житло. Додає, що з оголошення в газеті позивачка дізналася, що по АДРЕСА_1 продається половина будинку (окрема квартира із присадибною ділянкою), і після зустрічі з власником ОСОБА_3 вони домовилися про купівлю половини будинку за 24 000 доларів США з розстрочкою виплати: перший внесок 10 000 доларів США, а решту 14 000 доларів США буде сплачено частинами. Вказує, що продавець ОСОБА_3 погодилася на розстрочення виплати суми вартості квартири, але поставила умову, що підпише договір купівлі-продажу тоді, коли позивач ОСОБА_1 виплатить разом із чоловіком їй всю суму вартості житла. Перший внесок в сумі 3 000 доларів США ОСОБА_1 передала відповідачці ОСОБА_3 у січні 2009 року та разом із чоловіком ОСОБА_4 вони переїхали проживати до квартири по АДРЕСА_1 , і надалі вона передавала відповідачці ОСОБА_3 щомісячно по 300 доларів США згідно домовленості. У лютому 2018 року позивачкою було виплачено відповідачці ОСОБА_3 останні 300 доларів США із належних до сплати 24 000 доларів США, проте власник квартири ОСОБА_3 увесь час відкладала переоформлення квартири. Навесні 2019 року позивачці стало відомо, що 28.03.2019 року, коли вона перебувала на заробітках у Польщі, відповідачка ОСОБА_3 уклала у приватного нотаріуса Костопільського районного нотаріального округу Гладиша О.А. договір купівлі-продажу квартири із відповідачем ОСОБА_2 (колишнім свекром позивачки), і на даний час саме він є власником квартири АДРЕСА_2 . Вважає, що саме позивачка ОСОБА_1 , а не відповідач ОСОБА_2 , виступала дійсним покупцем спірної квартири, оскільки сплатила продавцю відповідачці ОСОБА_3 кошти в розмірі 24 000 доларів США, в цій квартирі проживали вони з колишнім чоловіком з 2009 року, сплачували комунальні платежі, проводили спільно ремонт та добудову. На підтвердження цих обставин покликається на встановлені Верховним Судом у постанові від 27.01.2021 р. у справі №564/1009/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, обставини. Зазначає, що місцевим судом не надано оцінки заяві ОСОБА_4 від 26.01.2016 р., посвідченої приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Дідовець А.Г., згідно якої ОСОБА_5 заявляв свою згоду на купівлю дружиною

ОСОБА_1 , за спільні кошти нерухомого майна: квартири АДРЕСА_2 , як і Довідці про результати розгляду повідомлення ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 (ЄО №3610 від 08.07.2019 р.), з тексту якої вбачається, що «… ОСОБА_3 повідомила, що нібито батько бувшого чоловіка ОСОБА_2 заплатив їй 30 тисяч доларів за половину будинку, з яких вона повернула ОСОБА_4 24 доларів». Стверджує, що в справі наявні письмові докази, на які суд не звернув уваги, що ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 та ОСОБА_4 24 000 доларів за спірну квартиру, і колишній чоловік позивачки давав нотаріально посвідчену згоду придбати спірну квартиру за спільні кошти у 2016 році. Наголошує, що показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які підтвердили, що насправді гроші за спірну квартиру передавала ОСОБА_3 саме ОСОБА_1 , яка і була дійсним її покупцем, збігаються із поясненнями ОСОБА_1 , показами ОСОБА_4 , що у своїй сукупності свідчить про обґрунтованість позовних вимог. Не погоджується із висновком суду щодо удаваності правочину та зазначає, що для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Додає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом. Наполягає, що місцевий суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Вважає, що за цих обставин суд першої інстанції повинен був договір купівлі-продажу квартири від 28 березня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Рівненської області Гладишем Олександром Андрійовичем та зареєстровано в реєстрі під №537, визнати недійсними у повному обсязі, оскільки він не відповідає вимогам ст.ст.202, 203, 215 ЦК України. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є колишньою невісткою відповідача ОСОБА_2 , в будинку якого у с.Рокитне Рівненського (Костопільського) району Рівненської області вона зі своїм чоловіком, сином відповідача, проживала після одруження у вересні 2007 року.

З січня 2011 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 почали проживати у будинку по АДРЕСА_3 , у квартирі АДРЕСА_4 .

Заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області №564/2178/18 від 10.12.2018 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

Подружжя ОСОБА_10 за час проживання у спірній квартирі АДРЕСА_2 провели ремонтні роботи, зокрема, ремонт було виконано у двох кімнатах будинку та коридорі, замінено вікна, з дозволу власника будинку було підведено газопостачання, проведено опалення, змінено міжкімнатні та вхідні двері,замінено водопровідні труби, виконано ремонт фасаду, покрівлі тощо. Проведено добудову та облаштування ванної кімнати, туалету та коридор, збудовано бесідку на присадибній ділянці.

Всі роботи були виконані та проводилися упродовж декількох років за згодою власниці квартири ОСОБА_3 .

28 березня 2019 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , який був посвідчений приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Гладишем O.A., зареєстрований в реєстрі за №537.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 стверджувала, що саме вона є покупцем квартири АДРЕСА_2 , оскільки сплатила за квартиру власнику ОСОБА_3 обумовлену суму коштів в розмірі 24 000 доларів США, а тому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири в частині покупця та визнати її право власності на цю квартиру.

Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Частинами 1-5 статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Недодержання стороною (сторонами) в момент вчинення правочину вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, є підставою для визнання його недійсним (частина 1 статті 215 ЦК України).

Як вбачається із договору купівлі-продажу квартири від 28 березня 2019 року, сторони у справі, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо будучи ознайомленими нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений між ними правочин, уклали договір. Між сторонами погоджено всі його істотні умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства передбачених частиною 1 статті 628 ЦК України.

В преамбулі договору вказано, що покупець і продавець діють добровільно і перебувають при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміють значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема з вимогами щодо недійсності правочину), керуючись главою 54, а також ст.ст.202-204, 626, 627 Цивільного кодексу України уклали цей договір.

Пунктами 1.1., 1.2, 1.3 договору купівлі-продажу передбачено, що за цим договором Продавець передав (продав) майно у власність Покупця, а Покупець прийняв (купив) майно і сплатив за нього обговорену грошову суму. Квартира, що відчужується за даним Договором розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира складається з 2-х кімнат, житловою площею 31,6 кв.м, загальною площею 52,6 кв.м.

Пунктом 1.5 Договору купівлі-продажу встановлено, що продавець стверджує, що треті особи не мають прав на дану квартиру.

Пунктом 2.1. договору встановлено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 184310 грн., які Покупець сплатив Продавцю до підписання цього Договору.

Підпункт 2.2 договору стверджує, що сторони, у присутності нотаріуса, підтвердили факт повного розрахунку за продану квартиру.

Пунктом 4.2. Договору сторони підтвердили, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, тобто не є таким, що передбачений статтями 234 та 235 ЦК України.

Будь-яких застережень у тексті договору щодо того, що він мав укладатися з позивачкою ОСОБА_1 та що саме вона вносила кошти за нього, як і належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження цього сторонами не надано та судом їх також не здобуто.

Статтею 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апелянт покликається на належність як доказів показань свідків, допитаних судом першої інстанції в ході розгляду справи, проте такі доводи не беруться до уваги, оскільки вони не містять інформації щодо предмета доказування визнання договору купівлі-продажу недійсним, а також без наявності інших доказів самі по собі не є належним способом доказування факту передачі та сплати коштів в рахунок оплати за придбане майно, якими могли б слугувати належні та допустимі письмові докази про передачу коштів (чеки, квитанції, розписки) в рахунок оплати за придбання квартиру тощо.

Покликання апеляційної скарги на те, що що при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд повинен встановити, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає; вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір, апеляційним судом оцінюються критично.

Так, зазначені доводи апелянта узгоджуються з висновками Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19) зокрема, що за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.

За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.

Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Проте такі обставини не були доведені позивачкою, а подані нею письмові докази, зокрема копії квитанцій про оплату комунальних послуг, таблиця виплат позивачкою за квартиру тощо, не є належними та допустимими доказами на підтвердження того, що саме ОСОБА_1 є покупцем за договором купівлі-продажу квартири, а укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір від 28.03.2019 року є удаваним.

Удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину. який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.

Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Такий висновок виклав Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц.

Також позов в частині про переведення прав та обов`язків відповідає такому способу захисту прав та інтересів, як зміна правовідношення (пункт 6 частини другої статті 16 ЦК України) застосовується для захисту переважних прав третіх осіб щодо прав на майно, яким так чи інакше розпоряджається власник (частина четверта статті 362, абзац третій частини першої статті 822 ЦК України тощо). Такий позов найкраще відповідає змісту порушеного переважного права, способу (характеру) його порушення, наслідкам, які спричинило порушення, а також найпростішим шляхом забезпечує відновлення та реалізацію відповідного переважного права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 909/337/19 (провадження № 12-35гс20)).

Викладені в апеляційній скарзі твердження про помилковість висновку місцевого суду в частині обрання способу захисту права не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Так, особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22.036.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 155).

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15.11.1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналогічну правову позицію викладено, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 та від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності та взаємозв`язку із нормами закону, якими ті врегульовані, апеляційний суд приходить до переконання про недоведеність належними, достатніми, допустимими і достовірними доказами порушення прав позивачки при укладенні договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим відмова суду першої інстанції в задоволенні позовних вимог є обґрунтованою.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 27 січня 2025 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 червня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Гордійчук С. О.