Справа № 276/509/25
Провадження по справі №2/276/351/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2025 року селище Хорошів

Хорошівський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Бобра Д.О., секретаря судового засідання Свиридок А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01.02.2001 року він придбав господарський двір, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше належний померлим ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , спадкоємцями яких є їхні діти ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , які на підставі договору продали зазначений йому та його дружині ОСОБА_3 господарський двір та у зв`язку з чим позивач передав ОСОБА_2 та ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 3000 грн. На момент придбання будинку технічний паспорт був відсутній, що унеможливило оформлення договору купівлі-продажу у нотаріуса, щодо чого жодна із сторін не наполягала. Позивач зазначає, що з 2001 року він разом з дружиною ОСОБА_3 безперервно проживають у вищезазначеному будинку, добросовісно ним володіючи та утримуючи в належному стані. Також позивач вказує, що за випискою з погосподарської книги від 24.04.2024 року №143/-02-25/03 він являється власником вказаного житлового будинку. Позивач стверджує, що він добросовісно заволодів житловим будинком з господарськими будівлями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , і понад двадцять років відкрито, безперервно ним володіє, а тому вважає, що наявні підстави для задоволення позову.

Ухвалою судді Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 23 квітня 2025 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Хорошівського районного суду Житомирської області від 15 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач в судове засідання не з`явився, до суду направив заяву, в якій просить розглянути справу без його участі, позов підтримує і просить його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, до суду направила заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, до суду направила заяву, в якій просить розглянути справу без її участі, позов визнає повністю і не заперечує щодо задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, до суду направила заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо задоволення позову.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно архівного витягу, наданого Архівним відділом Житомирської районної військової адміністрації Житомирської області 30.10.2024 за №345 Н/07-10, рішенням виконавчого комітету Кропивнянської сільської Ради народних депутатів Володарсько-Волинського району Житомирської області від 16 лютого 1994 року ОСОБА_5 передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських приміщень площею 0,25 га та для ведення особистого підсобного господарства площею 0,60 га, розташовані в с.Луковець (а.сп. 7-8).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що слідує із копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 (а.сп. 9).

Згідно довідки виконкому Новоборівської селищної ради від 15.11.2024 №278/02-25/03 спадкодавець ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.сп. 11).

Згідно копії довідки Новоборівської селищної ради від 17.02.2022 року №631 про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 30.03.2000 р. по т/ч. (а.сп. 5).

Із копії акта, складеного за підписами ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , слідує, що 01.02.2001 р. ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було продано господарський двір ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , за що було вручено гроші в сумі 3000 грн. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (а.сп. 6).

Відповідно до довідки КП «Житомирське обласне міжміське бюро тезнічної інвентаризації» Житомирської обласної ради №143 від 10.04.2024 року про наявність (відсутність) зареєстрованого майна станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , не зареєстровано.

Із копії технічного паспорта, виготовленого КП «Житомирське обласне міжміське бюро тезнічної інвентаризації» Житомирської обласної ради станом на 22.03.2024 року вбачається, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , 1958 року побудови.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що він у 2001 році придбав у власність господарський двір за адресою: АДРЕСА_1 , і до даного часу постійно, відкрито і добросовісно користується будинком, тому має право на набуття права власності на житловий будинок на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду (частина четверта статті 344 ЦК України).

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником вказаного майна.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

При цьому необхідно враховувати, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Позивачі, як незаконні володільці, протягом всього часу володіння майном повинні бути впевнені, що на це майно не претендують інші особи і вони отримали це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випадку при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності слід виходити з того, що задоволення таких вимог можливе лише за наявності необхідних умов, а саме: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто, об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто, є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто, бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Саме таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18).

В ході судового розгляду справи судом встановлено, що позивач в 2001 році придбав господарський двір за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши за нього обумовлену сторонами суму коштів, з часу придбання проживає у вказаному будинку і з того часу вважає себе законним власником нерухомого майна, відтак, добросовісно заволодів чужим майном. Починаючи з 2001 року і по даний час постійно, відкрито, добросовісно володіє та користується житлом, безперервно проживає у вказаному будинку, утримує його, що підтверджується письмовими доказами, які долучено до позовної заяви.

З урахуванням вищезазначеного, враховуючи також визнання відповідачами позовних вимог, суд приходить до висновку, що за позивачем може бути визнано право власності на житловий будинок на підставі ст.344 ЦК України за набувальною давністю, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Керуючись статтями 76-83, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач 1: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Відповідач 2: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач 3: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Суддя Д.О. Бобер