ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 185/147/20

провадження № 61-8834св22

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Пророка В. В.,

Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - Павлоградська окружна прокуратура Дніпропетровської області в інтересах Вербківської сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , Павлоградська районна державна адміністрація Дніпропетровської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровської області, державний реєстратор Виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченко Дмитро Сергійович,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 1 грудня

2021 року, постановлену суддею Бондаренко В. М., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2022 року, прийняту колегією у складі суддів Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року керівник Павлоградської місцевої прокуратури в інтересах Головного управління (далі - ГУ) Держгеокадастру у Дніпропетровській області звернувся з позовом до ОСОБА_1 , Павлоградської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - Павлоградська районна державна адміністрація), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Вербківська сільська рада Павлоградського району Дніпропетровської області (далі - Вербківська сільська рада), державний реєстратор виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченко Д. С., про визнання незаконним розпорядження, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її повернення.

В обґрунтування позову вказував, що відповідно до наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 21 грудня 2018 року № 4-5230/15-18-СГ земельну ділянку, площею 29,5057 га з кадастровим номером :01:003:0996, що розташована на території Вербківської сільської ради, передано в комунальну власність Вербківської територіальної громади. Однак таке право не зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Розпорядженням Павлоградської районної державної адміністрації

від 29 грудня 2018 року № Р-569/0/335-18 вказану земельну ділянку передано в оренду ОСОБА_1 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на 25 років. 29 грудня 2018 року на виконання вказаного розпорядження Павлоградська районна державна адміністрація уклала з ОСОБА_1 договір оренди землі.

17 квітня 2019 року право власності на спірну земельну ділянку зареєстровано за Павлоградською районною державною адміністрацією.

Прокурор зазначав, що ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області не вживає заходів, спрямованих на захист порушених інтересів держави, не проводить претензійно-позовну роботу, спрямовану на повернення спірної земельної ділянки у власність держави, що підтверджується листом вказаного управління від 23 грудня 2019 року № 10-4-0.6-9934/2-19.

Перший заступник керівника Павлоградської місцевої прокуратури листом

від 26 грудня 2019 року за вих. № 101-4099вих-19 повідомив в.о. начальника

ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області Холодову М. Б. про звернення з цим позовом про захист інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

За таких обставин прокурор просив:

- визнати незаконним розпорядження Павлоградської районної державної адміністрації «Про передачу в оренду гр. ОСОБА_1 земельної ділянки на території Вербківської сільської ради» від 29 грудня 2018 року № Р-569/0/335-18;

- визнати протиправною та скасувати реєстрацію права власності земельної ділянки площею 41,8859 га з кадастровим номером :01:003:0996 за Павлоградською районною державною адміністрацією (номер запису

про право 31264575), з одночасним припиненням речових прав Павлоградської районної державної адміністрації на земельну ділянку;

- визнати недійсним договір оренди спірної земельної ділянки, укладений

29 грудня 2018 року Павлоградською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 , зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 17 квітня 2019 року;

- зобов`язати ОСОБА_1 повернути державі в особі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області спірну земельну ділянку.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 1 грудня 2021 року змінено ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області на Вербківську сільську раду.

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 1 грудня 2021 року позов залишено без розгляду.

Суд першої інстанції керувався тим, що прокурор не дотримався передбаченого частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» порядку повідомлення ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про звернення до суду й не надав останньому розумного строку для самостійного звернення за захистом порушеного права. Тому правові підстави для представництва прокурором інтересів держави в особі ГУ Держгеокадастру України були відсутні.

Крім того, місцевий суд зазначив про недоведення прокурором правових підстав, визначених статтею 56 ЦПК України, для необхідності захисту інтересів Вербківської сільської ради.

Постановою Дніпровського апеляційного суду 20 липня 2022 року апеляційну скаргу Павлоградської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах Вербківської сільської ради залишено без задоволення, а ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 1 грудня

2021 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду про відсутність у прокурора повноважень на представництво інтересів держави в цій справі, зазначивши про відповідність таких висновків обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.

Суд апеляційної інстанції відхилив доводи прокурора про додержання ним вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру», посилаючись на ненадання ним доказів на підтвердження відправлення та отримання

ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області відповідного повідомлення

від 26 грудня 2019 року за вих. № 101-4099вих-19.

Апеляційний суд врахував, що участь у справі Вербківської сільської ради не позбавляє прокурора обов`язку надіслати таке повідомлення органу, інтереси якого має намір представляти прокуратура.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У вересні 2022 рокузаступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 1 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду 20 липня 2022 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, оскільки прокуратурою обґрунтовано наявність визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, зокрема довела, що компетентний орган, який прокурор зазначив як позивача, не здійснює своїх повноважень щодо захисту інтересів держави. Стверджує, що прокурор надав компетентному органу розумний строк для вжиття ним заходів після того, як цьому органу стало відомо про можливе порушення інтересів держави. Вважає, що наявні у матеріалах справи докази свідчать про додержання прокурором вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Зазначає про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків щодо застосування статті 23 Закону України «Про прокуратуру» без урахування висновків щодо застосування зазначеної норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), від 15 жовтня 2019 року

у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19), у постановах Верховного Суду від 2 квітня 2020 року у справі № 645/7199/18 (провадження № 61-20942св19),

від 19 травня 2021 року у справі № 305/1396/19 (провадження № 61-19357св20), від 6 травня 2021 року у справі № 902/594/20, від 10 серпня 2021 року

у справі № 923/833/20.

Щодо додаткових пояснень

5 грудня 2022 року (поза межами строку на касаційне оскарження ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду) прокурор відділу Дніпропетровської обласної прокуратури подав до Верховного Суду додаткові пояснення.

Надаючи оцінку можливості врахування вказаних додаткових пояснень під час касаційного перегляду справи, колегія суддів керується таким.

Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо

окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це за необхідне (частина п`ята статті 174 ЦПК України).

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Прокурор не просив дозволу подати письмові пояснення, а Верховний Суд за межами строку для подання касаційної скарги не визнавав їх подання необхідним. Тому додаткові пояснення підлягають залишенню без розгляду.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах

від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21),

від 4 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (провадження № 14-31цс22) та

від 25 вересня 2024 року у справі № 587/1382/15-ц (провадження № 14-60цс24).

Позиція інших учасників справи

У грудні 2023 року Павлоградська районна державна адміністрація подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про безпідставність її доводів та правильність висновків судів першої та апеляційноїінстанцій про недоведення прокурором повноважень для представництва інтересів ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області в цій справі.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 3 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження у справі і витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у справі були доводи заявника про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), від 15 жовтня 2019 року

у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19), у постановах Верховного Суду від 2 квітня 2020 року у справі № 645/7199/18 (провадження № 61-20942св19),

від 19 травня 2021 року у справі № 305/1396/19 (провадження № 61-19357св20), від 6 травня 2021 року у справі № 902/594/20, від 10 серпня 2021 року

у справі № 923/833/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Суди встановили, що у січні 2020 року керівник Павлоградської місцевої прокуратури в інтересах ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області звернувся з позовом до ОСОБА_1 , Павлоградської районної державної адміністрації, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Вербківська сільська рада, державний реєстратор виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченко Д. С., про визнання незаконним розпорядження, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її повернення.

Пред`являючи позов в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру

у Дніпропетровській області, прокурор вказував, що:

- зазначеному органу державної влади, який уповноважений на виконання функцій держави у спірних правовідносинах, з 29 грудня 2018 року було відомо про факт незаконного розпорядження спірними земельними ділянками;

- протягом розумного строку з моменту обізнаності про порушення прав держави будь-яких заходів, спрямованих на захист інтересів держави шляхом пред`явлення позову про скасування спірного розпорядження районної державної адміністрації, визнання недійсним договору оренди спірної земельної ділянки та її повернення зазначених дій ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області не вживає;

На підтвердження зазначених обставин прокурор подав повідомлення

ГУ Держгеокадастру в Дніпропетровській області від 23 грудня 2019 року

№ 10-4-0.6-9934/2-19.

Також прокурор наголошував на додержанні ним частини четвертої

статті 24 Закону України «Про прокуратуру» та надав на підтвердження цих доводів повідомлення від 26 грудня 2019 року за вих. № 101-4099вих-19, адресоване

в. о. начальника ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області Холодову М. Б.

Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У частині другій статті 4 ЦПК України передбачено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Передумовою участі органів та осіб в цивільному процесі є набуття ними цивільного процесуального статусу органів та осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, та наявність процесуальної правосуб`єктності, яка передбачає процесуальну правоздатність і процесуальну дієздатність.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».

На прокуратуру покладаються функції представництва інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України (стаття 2 Закону України «Про прокуратуру») (тут і далі - у редакції, чинній на час звернення прокурора з позовом).

Прокуратура виконує функцію нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 1 розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру»).

Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, під час захиичту захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або ж у тому разі, коли потрібно захистити інтереси держави (mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти росії» (Menchinskaya

v. Russia, заява № 42454/02, § 35)).

Випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді визначені у частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до якої прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Відповідно до частини четвертої статті 23 вказаного Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 257 ЦПК України.

З наведеного можна дійти висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах;

2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Рішенні від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами органів державної влади, органів місцевого самоврядування.

Велика Палата Верховного Суду у пунктах 37-40 постанови від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), на яку, серед іншого, посилався заявник у касаційній скарзі, виклала такий висновок «Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо».

У пунктах 8.8 - 8.11 постанови Верховного Суду від 10 серпня 2021 року

у справі № 923/833/20, про неврахування якої судами першої та апеляційної інстанцій вказує прокурор в касаційній скарзі, викладено такий правовий висновок:

«… суд, встановлюючи підстави представництва прокурора, повинен здійснити оцінку не тільки щодо виконання ним обов`язку попереднього (до звернення до суду) повідомлення відповідного суб`єкта владних повноважень, яке є останнім перед безпосереднім поданням позову до суду, а й наявні у справі інші докази, щодо обставин які йому передували, зокрема, попереднього листування між прокурором та зазначеним органом, яке за своїм змістом може мати різний характер.

Зокрема, такі документи (незалежно від їх назви) можуть бути спрямовані на:

- отримання інформації з метою встановлення наявності або відсутності порушення інтересів держави у випадку виявлення прокурором ознак такого порушення на підставі абзацу четвертого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру»;

- інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення інтересів держави та отримання інформації щодо обізнаності такого органу про вказане порушення та вжиття або невжиття відповідних заходів;

- отримання від відповідного органу інформації (матеріалів та копій), необхідних для здійснення представництва в суді.

При цьому, якщо у процесі такої оцінки буде встановлено, що листування було спрямовано на отримання документів та/або інформації щодо можливого порушення і пов`язано саме зі з`ясуванням факту наявності або відсутності порушення, то обов`язковим є подальше інформування відповідного органу про виявлені прокурором порушення та надання відповідному органу можливості відреагувати протягом розумного строку на повідомлення при поданні відповідного позову прокурором, що відповідає змісту приписів статті 23 Закону України «Про прокуратуру», усталеній практиці Європейського суду з прав людини та Верховного Суду.

Водночас, якщо попереднє листування свідчить про те, що воно мало характер інформування відповідного органу про вже раніше виявлені прокурором порушення, а відповідний орган протягом розумного строку на таку інформацію не відреагував або відреагував повідомленням про те, що він обізнаний (у тому числі до моменту отримання інформації від прокурора) про таке порушення, але не здійснював та/або не здійснює та/або не буде здійснювати захист порушених інтересів, то, у такому випадку, наявні підстави для представництва, передбачені абзацом 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

У цьому разі дотримання розумного строку після повідомлення про звернення до суду не є обов`язковим, оскільки дозволяє зробити висновок про свідоме нездійснення або здійснення неналежним чином захисту інтересів держави таким органом.

За встановлених обставин щодо попереднього інформування про виявлені порушення та відповіді щодо обізнаності про порушення із зазначенням причин тривалого незвернення до суду, вимога про надання відповідному органу «розумного строку» для самостійного реагування на порушення, розрахованого саме від останнього повідомлення прокурора, з огляду на встановлення факту тривалої обізнаності такого органу про порушення інтересів держави та нереагування на нього (незалежно від його причин) і, як наслідок, залишення позову прокурора без розгляду з цих підстав є проявом правового пуризму та надмірного формалізму, який порушує право на справедливий розгляд справи».

Верховний Суд у постанові від 20 квітня 2023 року у справі № 922/5002/21 звернув увагу на те, що «критерій «розумності», який наведений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, має визначатися судом з урахуванням великого кола чинників. До таких чинників відноситься, зокрема, але не виключно, обізнаність позивача про наявність правопорушення або про можливе порушення інтересів держави та вжиті ним заходи з моменту виникнення такої обізнаності, спрямовані на захист інтересів держави. Схожі за змістом висновки сформовані у постановах Верховного Суду від 7 квітня 2021 року у справі № 913/124/10 та від 8 квітня 2021 у справі № 925/11/19».

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції, не надав належної оцінки доводами прокурора щодо обізнаності позивача як компетентного органу про порушення інтересів держави у спірних правовідносинах, яке відбулось раніше звернення прокурора до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області з повідомленням про намір подати позов в інтересах держави.

Місцевий суд не надав оцінки, зокрема, наявному у справі листуванню прокурора із ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, яке передувало зверненню до суду з цим позовом і не перевірив, чи мало таке листування характер інформування позивача про вже раніше виявлені прокурором порушення. Таким чином суд першої інстанції не перевірив чи було обізнане ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про порушення інтересів держави у наведеному випадку значно раніше від звернення прокурора з повідомленням про намір подати відповідний позов до суду.

Не перевірив суд першої інстанції і обставин щодо обізнаності Вербківської сільської ради (яку цей суд залучив до участі у справі замість ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області) про порушення її права, пов`язаного з вибуттям з користування територіальної громади спірної земельної ділянки.

Зазначені порушення не усунені і судом апеляційної інстанції, який не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, зокрема про неврахування місцевим судом висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) та

у постанові Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 923/833/20.

Не надавши оцінку наявним у матеріалах справи документам відповідно до положень статті 89 ЦПК України, не врахувавши вказані правові висновки Верховного Суду щодо застосування положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру», суди дійшли помилкових висновків про недоведеність підстав представництва прокурором інтересів держави в суді у наведеному випадку та недодержання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону

України «Про прокуратуру» щодо повідомлення позивачів про встановлені порушення та надання строку для вжиття заходів щодо поновлення порушених інтересів держави.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права під час вирішення питання про залишення позовної заяви без розгляду.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, тому ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Оскільки справа підлягає направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду, передбачені частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області

від 1 грудня 2021 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2022 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточноюі оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Пророк В. В. Сердюк