Справа № 544/2817/24
пров. № 2/544/209/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року м. Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської області

в складі: головуючої судді Малицької О. Л.,

секретаря судових засідань Ралець О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Пирятин цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення,

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_4

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 , в якому просить усунути перешкоди в користуванні будинком шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування жилим приміщенням та примусово виселити її. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 18 червня 1983 року він уклав шлюб з ОСОБА_2 . Заочним рішенням Пирятинського районного суду від 27 січня 2012 року, шлюб між сторонами було розірвано. 01 травня 2024 року вказане заочне рішення було скасовано, а 02 липня 2024 року рішенням Пирятинського районного суду шлюб між сторонами було розірвано. 25 грудня 1991 року, відповідно до договору дарування, мати подарувала ОСОБА_1 будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння являється особистою приватною власністю позивача. Після розірвання шлюбу в 2012 році позивач через постійні сварки був змушений покинути спірне домоволодіння. При цьому всі його документи залишилися в будинку, а тому він був змушений виготовити дублікат договору дарування. Окрім цього, всі рахунки за комунальні послуги відкриті на ім`я позивача. Незважаючи на те, що позивачу належить домоволодіння він не може в нього потрапити, не може володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Так, 20 травня 2024 року ОСОБА_1 прибув до свого домоволодіння для відключення світла, але відповідачка влаштувала сварку та викликала поліцію, яка склала протокол про домашнє насильство з боку позивача. За результатами розгляду вказаного протоколу справа була закрита. Вказане свідчить про те, що ОСОБА_2 постійно мешкає у спірному будинку та перешкоджає ОСОБА_1 користуватися ним. Окрім цього, в ОСОБА_2 є інше домоволодіння. Враховуючи викладене, позивач просить позбавити ОСОБА_2 право користування будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та примусово її виселити. Судові витрати просив стягнути з відповідача на свою користь.

09.01.2025 року від представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Ковтуна М. В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Так, у спірному домоволодінні ОСОБА_2 була постійно зареєстрована з 05 грудня 1983 року, коли власником зазначеного домоволодіння була мати позивача ОСОБА_5 . У 2024 році за зверненням позивача відповідач знята з реєстрації у вказаному домоволодінні. Відповідач проживає постійно у вказаному домоволодінні з 1983 року дотепер. Будь-якого іншого житла ОСОБА_2 не має. Позивач має у власності, крім спірного домоволодіння, інше нерухоме майно. Весь тягар утримання домоволодіння АДРЕСА_1 з 1983 року сторони несли спільно, а з 2021 року - відповідач одноособово. Доводи позивача, що він вимушений був залишити місце свого проживання по АДРЕСА_1 через перешкоди, які відповідач йому чинить, не відповідають дійсним обставинам та не узгоджуються з встановленими у судовому засіданні при розірванні шлюбу сторін обставинами, де встановлено, що з 2021 року позивач виїхав проживати в село до іншої жінки, з якою створив сім`ю. Жодних перешкод у проживанні позивача по АДРЕСА_1 відповідач не чинила і на даний час не чинить. Поряд з цим позивач систематично вживає всяких неординарних заходів для створення неможливих для проживання відповідача у зазначеному домоволодінні умов, зокрема відключення домоволодіння від мережі електропостачання. Окрім цього, представник відповідача вказав, що при вирішенні питання про припинення права користування колишнього члена сім ї власника житла суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) за загальним правилом не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, додатково вказав, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , йому подарували батьки. Він допомагав його будувати. Він зареєстрований в спірному будинку з 1973 року, а відповідачка ні. Він не може зайти до будинку. У ОСОБА_2 є інше житло, а саме батьківське. Фактично не проживає у вказаному будинку з 2021 року. ОСОБА_2 самовільно підключила електроенергію до будинку. Він хотів забрати документи із вищевказаного будинку, а відповідачка влаштувала сварку, викликала поліцію. Поліція склала на нього протокол про адміністративне правопорушення, однак районний суд закрив провадження у справі, а апеляційний підтвердив це. Він проживає в селі у співмешканки. Після розірвання шлюбу в 2012 році він пішов жити до матері, а через три роки повернувся до спірного будинку і проживав там до 2021 року. Дружина нічого не вкладала в будинок. З 1983 року перебудов та добудов не проводилося. Робився косметичний ремонт. Окрім будинку в нього є квартира, яку подарувала мати. В квартирі проживають переселенці.

Відповідачка в судовому засіданні пояснила, що в спірному будинку вона проживала з 1982 року в якості квартирантки. Позивач на той час відбував покарання в місцях позбавлення волі. Коли ОСОБА_1 повернувся додому то вони познайомилися, а згодом одружилися. З 1983 року вона була приписана. В 2021 році позивач її виписав з даного будинку самостійно, без її згоди. У спірному будинку періодично проживає її внук, який хворіє цукровим діабетом та якому потрібно розігрівати їжу в мікрохвильовій печі. Одного дня позивач відключив світло і на даний час вона змушена користуватися електроенергією через сусіда. Покійній матері позивача вона з ОСОБА_1 придбали будинок по АДРЕСА_2 . Мати тоді говорила, що будинок на АДРЕСА_2 буде їй, а спірний будинок буде її та позивачу. Їй ніхто не говорив, що спірний будинок був подарований позивачу. Додатково вказала, що раніше в них був трактор. В один момент позивач продає трактора і купує на ім`я матері квартиру, яку матір відразу ж дарує позивачу. Кожну п`ятницю позивач приїздить у сауну по сусідству і ніхто йому не забороняє зайти у двір і в будинок. За комунальні послуги вона сплачувала самостійно. Її заробітна плата йшла на оплату комунальних послуг, на їжу та одяг, а позивач свої заробітки складав у сейфі і одного дня він заліз у будинок, поки її не було вдома, і забрав всі гроші із сейфу. ОСОБА_1 пояснив, що то його гроші. Будинок по АДРЕСА_2 був придбаний за спільні кошти. З 1983 року був побудований гараж, сад, навіс. Був зроблений навіс, поміняні вікна, покладена плитка в дворі. Дозволу від позивача на підключення світла до будинку вона не брала. Позивач заліз до будинку і забрав гроші із сейфу 31 грудня 2021 року. Замки у спірному будинку вона не замінювала. Документи на спірний будинок лежали в будинку, але вона ніколи не брала їх до рук.

Судом в порядку ст. 90, 230 ЦПК України для встановлення фактичних даних були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_6 , яка являється двоюрідною сестрою позивача, в судовому засідання пояснила, що у спірному будинку за адресою: АДРЕСА_1 , проживала її тітка, яка в свою чергу подарувала вказаний будинок сину ОСОБА_1 . Коли позивач одружився, то її тітка пішла з того будинку та придбала собі інший будинок. Відповідачка не дуже добре відносилася до свекрухи, тобто до матері позивача. Додатково пояснила, що спірний будинок належить ОСОБА_1 . На даний час позивач в тому будинку не проживає, оскільки ОСОБА_2 його не пускає туди. Кожні три чотири місяці вона приїздить до м. Пирятин в гості до брата. Їй відомо про напружені відносини між сторонами по справі. Півтора роки тому вона була свідком сварки між ОСОБА_2 та подружжям ОСОБА_7 . Вона з Холодом підтримує родинні зв`язки. Мати позивача працювала завідувачем магазину. Окрім цього, в ОСОБА_8 є будинок успадкований після співмешканця його матері. Де знаходиться вказаний будинок, вона не знає. ОСОБА_8 проживав у селі, оскільки він не міг ужитися з ОСОБА_2 . Будинок АДРЕСА_1 будували батьки позивача.

Свідок ОСОБА_9 , який являється сусідом сторін по АДРЕСА_1 , в судовому засідання пояснив, що проживає по АДРЕСА_1 вже 33 роки і сім`я ОСОБА_10 проживала поруч. Останніми роками в них виникли непорозуміння і ОСОБА_1 виїхав зі спірного будинку, а відповідачка продовжила там проживати. Документів на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , він не бачив, але зі слів знає, що будинок належав батькам ОСОБА_1 . Хто будував вказаний будинок він не знає. На даний час у спірному будинку проживає відповідачка. Він був свідком словесних суперечок між сторонами, які відбувалися в дворі домоволодіння. На сварки приїздила поліція, але результатів сварок він не знає. Зі слів він знає, що сторони розлучилися і на даний час в них виник спір за майно. На протязі 33 років відповідачка проживала в тому будинку і за весь цей час сторони побудували тільки навіс для автомобіля. Будівництва прибудов чи перебудови будинку не було.

Свідок ОСОБА_11 , яка являється донькою сторін, в судовому засідання пояснила, що вона з батьками постійно проживала у спірному будинку. Батьки проживали, як сім`я, утримували будинок, вели спільне господарство. Спірний будинок на даний час належить ОСОБА_1 , а раніше належав її бабусі, тобто матері позивача. Окрім цього, у бабусі був інший будинок в якому бабуся проживала окремо від неї та сторін по справі. Бабуся у свій час говорила, що будинок за адресою: АДРЕСА_1 , належить їй та її батькам сторонам по справі. За час її проживання у спірному будинку батьки робили там ремонт, провели новий водогін, провели газ до літньої кухні, замінили дах та паркан. Окрім цього, було зроблено доріжки. Ремонтні роботи були проведені батьками спільно за спільні кошти. Мати проживає в тому будинку більше 40 років. Спір у батьків за будинок виник минулого року. Батько зателефонував та сказав, що планує продати будинок і попросив вибратися з нього. Вона запропонувала батьку придбати будинок, але батько відмовився. ОСОБА_6 вона бачила за життя всього кілька разів. Сім`ю ОСОБА_7 вона бачила частіше. Сварки між батьками були, однак сварки в присутності ОСОБА_6 та сім`ї ОСОБА_7 не було. В матері житла немає, як і іншого майна також немає. Батько має квартиру по АДРЕСА_3 , яка була придбана його матір`ю, а згодом подарована позивачу. В неї погані відносини з батьком. 20 травня 2024 року до неї зателефонувала мати та повідомила, що батько прийшов до спірного будинку та влаштовує сварку. Вона прибігла до того будинку та побачила сварку. Сварка виникла тому, що батько звернувся в обленерго та відімкнув світло у спірному будинку. Мама була змушена проживати без світла, а тому вона підключилася до енергомережі через сусіда, з дозволу останнього. Батько прийшов і відрізав світло повторно. Поліцію викликала мати. Будинок АДРЕСА_2 , де мешкала бабуся, був придбаний за кошти її батьків. Вона з дитинства знала, що спірний будинок належав бабусі, але в ньому проживала вона з батьками, а будинок по АДРЕСА_2 належав її батькам, але там проживала бабуся. Бабуся продала будинок по АДРЕСА_2 , але куди вона поділа гроші не знає. Це вона знає зі слів. Про те, що спірний будинок був подарований бабусею батьку, вона дізналася вже у зрілому віці. Книжки про оплату комунальних послуг були оформлені на ОСОБА_1 . З реєстрації у спірному будинку вона знялася самостійно вже після одруження та народження дитини.

Свідок ОСОБА_12 , яка являється сестрою позивача, в судовому засідання пояснила, що їх з позивачем батьки придбали земельну ділянку, побудували тимчасове житло. Там народилася вона, а також народився позивач. Батькам було дуже важко будувати будинок постійного проживання. Батьки працювали обоє, а їх доглядала найнята нянька. Поки батьки будували хату, то батько став інвалідом 3 групи. Вона з ОСОБА_1 виросли в побудованому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Після одруження, брат з дружиною почали проживати у спірному будинку. Згодом мати сказала, що будинок по АДРЕСА_1 відійде сину, тобто позивачу по справі. Через певний час мати позичила гроші в братів та придбала інший будинок. Мати проживала в тому будинку та робила в ньому ремонт, однак згодом продала його, а гроші залишила собі. В липні 2022 року вона з чоловіком приїхала до м. Пирятин з окупації. Оскільки в неї не було де жити, то вона з чоловіком поїхали до батьківського будинку, де минуло її дитинство. ОСОБА_13 до будинку не пішла. Однак у спірному будинку проживала ОСОБА_2 , яка їх не впустила до хати та прогнала. Додатково пояснила, що в минулі роки, коли вона приїздила до брата в гості, то брат з відповідачкою постійно конфліктували. Відповідачка говорила, що їй потрібно допрацювати до пенсії, а потім вона виїде з хати та поїде в село. Спорів та сутичок з ОСОБА_14 в неї не було. Чому брат не проживає у спірному будинку їй не відомо. Вона з чоловіком пішли з двору спірного будинку відразу після того, як ОСОБА_2 почала сваритися. Тоді вона говорила брату, щоб він сам розбирався із колишньою дружиною.

Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України).

Судом встановлено, що на підставі Договору дарування від 25 грудня 1991 року, ОСОБА_1 набув права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав № 331411776 від 05 травня 2023 року, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в цілому за позивачем (а.с. 14).

27 січня 2012 року заочним рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу були задоволені (а.с. 12). Вказане рішення було переглянуте за заявою ОСОБА_2

02 липня 2024 року рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 10-11). Рішення набрало законної сили.

Відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 29 червня 2023 року, в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований ОСОБА_1 (а.с. 15).

Згідно постанови Полтавського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року, постанову Пирятинського районного суду Полтавської області від 05 червня 2024 року щодо закриття провадження на підставі п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП, у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, відносно ОСОБА_1 залишено без змін (а.с. 16-19).

30 жовтня 2024 року ОСОБА_1 направив листа ОСОБА_2 з вимогою звільнити (висилитися) домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 20).

Відповідно до витягу з Будинкової книги для прописки громадян, що проживають за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 прописана за вказаною адресою з 15 липня 1983 року (а.с. 43-45).

Згідно копій платіжних інструкцій за період з жовтня 2021 року по листопад 2024 року, ОСОБА_2 здійснювала оплату комунальних послуг, що були надані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 52-79).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №412363867 від 10 лютого 2025 року, ОСОБА_1 , окрім спірного домоволодіння, належить квартира, яка знаходить за адресою: АДРЕСА_4 (а.с. 96).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №412362224 від 10 лютого 2025 року, за ОСОБА_2 нерухоме майно не зареєстроване (а.с. 97).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у частині другій статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

За змістом статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Згідно з частиною другою статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/21 вказав, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто чоловік і дружина вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин.

Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням..».

«Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватись, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції». (Постанова Верховного суду від 04 серпня 2021 року у справі №157/648/20).

Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст.8 Конвенції.

Виселення має оцінюватися на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ, позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

Отже, при вирішенні спору про наявність передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, що за своєю суттю є позбавленням права на житло, суд у кожній конкретній справі, виходячи із принципу верховенства права, повинен провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року справі № 442/8188/19 (провадження № 61-7095св21).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) сформулювала висновок про те, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Матеріали справи не містять доказів наявності у відповідача іншого житла. Окрім того, позивачем не надано належних та допустимих доказів протиправної поведінки відповідача, що робить неможливим проживання її у даному житлі, а тому немає правових підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житлом.

Встановивши, що відповідач вселилася у спірну квартиру як член сім`ї власника, тобто на законних підставах, була зареєстрована з 1983 року по 2021 рік та постійно проживає у вказаному будинку, іншого житла не має, а також з огляду на недоведеність позивачем наявності перешкод у володінні та користуванні спірним будинком чи перешкод у вселенні і проживання в ньому, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання втрати відповідачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням та її примусове виселення.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 2, 10, 11, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, примусове виселення відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.06.2025.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_2 .

Представник позивача: адвокат Мусієнко Жан Юрійович, ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , юридична адреса: 39612, пров. Деповський, 7, м. Кременчук Полтавської області, тел. НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , тел. НОМЕР_6 .

Представники відповідача: адвокат Ковтун Микола Васильович, ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , адреса проживання: АДРЕСА_5 , тел. НОМЕР_8 .

Суддя О.Л.Малицька