КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 753/13935/24

номер провадження: 22-ц/824/9578/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кріля Валентина Ярославовича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року у складі судді Колесника О.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» про визнання права власності на майно, яке вільне від обтяжень, усунення перешкод у розпорядженні майном шляхом визнання права іпотекодержателя на предмет іпотеки відсутнім, скасування запису у реєстрі щодо іпотеки та заборони відчуження,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» (далі - ТОВ «ФК «Інвест-Кредо») про визнання права власності на майно, яке вільне від обтяжень, усунення перешкод у розпорядженні майном шляхом визнання права іпотекодержателя на предмет іпотеки відсутнім, скасування запису у реєстрі щодо іпотеки та заборони відчуження.

Позовна заява мотивована тим, що 21 березня 2024 року позивачка через свого представника за довіреністю ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васютенко А.М. із заявою про посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності. Однак приватним нотаріусом Васютенко А.М. 21 березня 2024 року було винесено постанову №30/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки в державному реєстрі була наявна зареєстрована заборона відчуження та іпотека на користь іпотекодержателя ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» іпотекодателем, майно якого обтяжується ОСОБА_3 .

Вказувала, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майна, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, отриманого того ж дня приватним нотаріусом Васютенко А.М., право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 06 травня 2014 року, будь-які обтяження на вказане нерухоме майно відсутні, наявність зареєстрованої іпотеки №2003015 у спеціальному розділі зареєстровано 22 серпня 2008 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Селезньовим Д.О. Зареєстроване обтяження №2003204 у спеціальному розділі також внесено 22 серпня 2008 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Селезньовим Д.О., із зазначенням відомостей про суб`єкта обтяження ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та особи, майно якого обтяжується ОСОБА_3 . Отримавши вказану постанову, позивачка не погодилась з викладеними обставинами, оскільки вона є власником спірної квартири з 25 вересня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №2232.

Зазначала, що 06 травня 2014 року між нею та її чоловіком ОСОБА_4 було укладено договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру, який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В.М. і зареєстрований в реєстрі за №356. Того ж дня, тобто 06 травня 2014 року ОСОБА_4 уклав договір дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В.М. і зареєстрований в реєстрі за №357, за змістом якого дарувальник ОСОБА_4 подарував своїй дружині ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . При посвідченні і реєстрації вказаних договорів у відповідних реєстрах були відсутні записи щодо іпотеки та заборони на відчуження. Таким чином, позивачка, як добросовісний набувач зазначеного нерухомого майна, не знала і не могла знати про існування таких обтяжень і заборон на відчуження. Оскільки позивачка в 2013 році придбала вказане нерухоме майно як вільне від обтяження іпотекою банку за договором 2008 року, то в подальшому вона вправі розпоряджатись цим майном саме як таким, що є вільним від вказаного обтяження, адже іпотека є речовим правом, похідним від права власності за Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_1 просила:

визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 , як така, що є вільною від обтяження іпотекою;

усунути їй перешкоди у розпорядженні нерухомим майном - квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання права іпотекодержателя на предмет іпотеки, яке виникло на підставі договору про відступлення права вимоги серія та номер 934, виданий 05 серпня 2020 року, видавник ПН Черленюх Л.B - відсутнім;

скасувати та вилучити запис про іпотеку за номером 2003015 (спеціальний розділ), дата державної реєстрації 22 серпня 2008 року 16:04:48, відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення: Державний реєстр іпотек, реєстраційний номер іпотеки: 7791130, 22 серпня 2008 року 16:04:48, запис внесений відносно квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внесеного на підставі договору про відступлення права вимоги серія та номер 934, виданий 05 серпня 2020 року, видавник приватний нотаріус Черленюх Л.B. за яким іпотекодержателем є ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», , країна реєстрації Україна, іпотекодавець: ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , країна громадянства: Україна, адреса: АДРЕСА_4 ;

скасувати та вилучити запис про заборону на нерухоме майно, 2003204 (спеціальний розділ), дата державної реєстрації 22 серпня 2008 року 15:59:56, відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: реєстраційний номер обтяження 7791053, 22 серпня 2008 року 15:59:56, запис внесений відносно квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внесеного на підставі договору про відступлення права вимоги серія та номер 934, виданий 05 серпня 2020 року, видавник приватний нотаріус Черленюх Л.В., за яким особа, в інтересах якої встановлено обтяження: ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», , країна реєстрації Україна, Особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , країна громадянства: Україна, адреса: АДРЕСА_4 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Кріль В.Я. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ОСОБА_1 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що 25 вересня 2013 року позивачка стала власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Борозенець Ю.Г. та зареєстровано в реєстрі за №2232. Після придбання квартири між позивачкою та її чоловіком ОСОБА_4 було укладено нотаріальний договір від 06 травня 2014 року про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В.М., який зареєстрований за №356. 06 травня 2014 року чоловіком позивачки - ОСОБА_4 було оформлено договір дарування 1/2 частки квартири, за яким обдарована була позивачка. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В.М., та зареєстрований за №357. На момент укладення договору купівлі - продажу квартири, інших договорів та вчинених реєстраційних дій щодо майна, у відповідних реєстрах були відсутні записи щодо іпотеки та заборони відчуження. Тому позивачка не знала і не могла знати про наявність обмежень щодо даного нерухомого майна.

Вказує, що з відзиву на позовну заяву вбачається, що ПАТ «Альфа Банк» ще 05 липня 2018 року зверталось до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії у справі №826/10034/18, тобто про перебування у власності позивачки спірного нерухомого майна кредитору було відомо достеменно, проте з невідомих причин не було залучено до розгляду вказаної справи, про її існування стало відомо лише зі змісту додатків до відзиву на позовну заяву. Тобто відповідач протягом тривалого часу не вчиняє жодних дій щодо достеменно відомих фактів, на які сам посилається. Вказані обставини жодного відношення до позивачки, яка є добросовісним набувачем, не мають, а лише обмежують її право власності на вільне розпорядження майном.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував та не надав оцінку тим обставинам, що позивачка ОСОБА_1 є добросовісним набувачем квартири, яка була вільна від будь-яких обтяжень, записи про іпотеку чи заборону в державному реєстрі були відсутні, відомості про права третіх осіб не зазначалися, що підтверджується матеріалами справи. Розуміючи, що квартира вільна від обтяжень, перевірена нотаріусом, зроблено усі необхідні витяги, та інші юридичні процедури, позивачка придбала квартиру для власного користування. Після придбання квартири, позивачка та члени її сім`ї зробили дороговартісний ремонт та постійно проживають в ній. Доказів недобросовісності позивачки матеріали справи не містять, відповідачем дані обставини не спростовано і доказів не надано.

Вважає, що позиція відповідача ґрунтується на припущеннях, які суд першої інстанції взяв за основу при ухваленні рішення.

Також представник ОСОБА_1 - адвокат Кріль В.Я. подав письмові пояснення, в яких зазначає, що судова практика, якою керувався суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення, не є релевантною спірним правовідносинам у даній справі. Вказує, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, придбала квартиру у спосіб визначений законом, на момент придбання квартири була відсутня будь-яка інформація, яка б обмежувала чи забороняла придбання квартири або наводила на розумний сумнів щодо можливих прав третіх осіб, вона придбала майно у порядок та спосіб визначений законом, про можливі неправомірні дії третіх осіб щодо зняття/виключення записів про заборону та іпотеку не знала та не могла знати, оскільки про наявність таких записів до покупки також відомо не було.

Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак вказаним вимогам закону оскаржуване рішення суду не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що іпотекодавець ОСОБА_3 05 серпня 2013 року здійснив продаж спірної іпотечної квартири без письмової згоди іпотекодержателя заставного майна АКІБ «УкрСиббанк» та письмової згоди своєї дружини ОСОБА_6 . При цьому при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у випадку, якщо до відома набувача не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Тому, приймаючи до уваги, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 січня 2020 року у справі №826/10034/18 було визнано протиправними дії державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Селезньова Д.О. та скасовано рішення про припинення заборони та іпотеки по спірній квартирі, то суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання за позивачкою права власності на майно, яке вільне від обтяжень, усунення перешкод у розпорядженні майном шляхом визнання права іпотекодержателя на предмет іпотеки, скасування та вилучення запису у реєстрі щодо іпотеки та заборони відчуження.

Проте з вказаними висновками суду першої інстанції погодитися не можна з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Положеннями ст.124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Гарантоване п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на доступ до правосуддя, має тлумачитися з урахуванням верховенства права, яке вимагає, щоб сторони у справі мали ефективний судовий засіб, що давав би їм можливість заявляти про свої громадянські права.

Конвенція покликана гарантувати не права, які є теоретичними або ілюзорними, а права, які є практичними та ефективними. Це особливо стосується гарантій, закріплених у ст. 6 Конвенції, з огляду на важливе місце, яке в демократичному суспільстві займає право на справедливий суд з усіма гарантіями відповідно до цієї статті.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 08 грудня 2021 року у справі № 2-25/2006 (провадження № 61-14703св20) у постанові від 30 травня 2022 року у справі № 2-49-2005 (провадження № 61-14054 св 21) та інших.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що 22 серпня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір іпотеки №92566, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. і зареєстрований в реєстрі за №3353, та накладено заборону на відчуження за реєстровим №3354 на забезпечену квартиру АДРЕСА_1 (а.с.122-123, т.1).

Відповідно до п.2.3.2 договору іпотеки, іпотекодавець ОСОБА_3 має право порушувати перед іпотекодержателем питання про надання письмової згоди на продаж та/або передачу третім особам предмету іпотеки за умови переведення на покупця суми заборгованості, що виникла із зобов`язання, забезпеченого іпотекою.

Згідно з п.2.4 договору іпотеки, іпотекодавець ОСОБА_3 зобов`язався не порушувати прав іпотекодержателя, що надані останньому Законом України «Про іпотеку», виконувати обов`язки, що покладені на іпотекодавця за Законом України «Про іпотеку». Перебуваючи в шлюбі під час укладання кредитного договору та договору іпотеки, дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_6 надала письмову заяву про свою згоду на укладення вказаних правочинів, яка була посвідчена 22 серпня 2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коптєловою О.Р. і зареєстрована в реєстрі за №3345 (а.с.125, т.1).

08 квітня 2009 року ОСОБА_3 звернувся до АКІБ «УкрСиббанк» із заявою про неможливість ним виконання умов кредитного договору та надав згоду на реалізацію заставного майна - квартири АДРЕСА_1 (а.с.126, т.1).

Наведені обставини сторонами не заперечувались.

По справі встановлено, що 08 серпня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» був укладений договір відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.В. за реєстровим №2949 і №2950, відповідно до умов якого ПАТ «Дельта Банк» отримало від АКІБ «УкрСиббанк» право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладені останнім з ОСОБА_3

05 серпня 2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» був укладений договір відступлення права вимоги №2299/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черленюх Л.В. за реєстровим №934, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» отримало від ПАТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитним договором та договором іпотеки, укладені банком з ОСОБА_3 (а.с.127-128, т.1).

З матеріалів справи вбачається, що 03 серпня 2013 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Селезньовим Д.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з індексними номерами №4729565 та №4729879 та внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно записів про припинення іпотеки за реєстраційний номером №2003015 та обтяження (заборони) за реєстраційним номером №2003204, що були внесені до відповідних Державних реєстрів на підставі укладеного 22 серпня 2008 року договору іпотеки №92566 на об`єкт нерухомого майна: квартиру АДРЕСА_1 (а.с.135-137, т.1).

Підставами для внесення цих записів про припинення іпотеки та заборони на відчуження слугували: рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 червня 2011 року у справі №2-5378/11; ухвала Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2013 року у справі №2-5378/11, унікальний номер №753/976/13-ц. При цьому 03 серпня 2013 року припадало на вихідний день (субота), який є вихідним днем державного реєстратора.

У відповідності до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Зі справи видно, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 14 січня 2020 року у справі №826/10034/18 було задоволено частково позов ПАТ «Дельта Банк» до державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Селезньова Д.О., Головного територіального управління юстиції у місті Києві, третя особа: ОСОБА_3 , про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити дії. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Селезньова Д.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 серпня 2013 року з індексним номером 4729565. Визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Селезньова Д.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 серпня 2013 року з індексним номером 4729879 (а.с.148-153, т.1).

Ухвалюючи таке рішення Окружний адміністративний суд міста Києва виходив із того, що в провадженні Дарницького районного суду міста Києва за вказаними номерами зазначені інші провадження, а саме: цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про розірвання шлюбу (справа №2-5378/11) та адміністративний матеріал про притягнення ОСОБА_9 до адміністративної відповідальності (справа №753/976/13). Вказані судові рішення не були внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень. Тому Окружний адміністративний суд міста Києва дійшов висновку про відсутність підстав для визнання документально підтвердженим факту існування рішення Дарницького районного суду міста Києва від 15 червня 2011 року у справі №2-5378/11 та ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 15 липня 2013 року у справі №2-5378/11, а також набрання ними законної сили. Крім того, рішенням Окружного адміністративний суду міста Києва встановлено, що рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 23 листопада 2012 року у цивільній справі №2-5308/12 було задоволено позов ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Тому вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦПК України.

Установлено, що після указаного вище припинення обтяжень спірної квартири, 05 серпня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 був укладений договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Є.А. та зареєстрований в реєстрі №3192, за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_10 купив квартиру АДРЕСА_1 (а.с.138-139, т.1).

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_3 , укладаючи вказаний договір купівлі-продажу квартири від 05 серпня 2013 року, повідомив про це іпотекодержателя заставного майна АКІБ «УкрСиббанк» та отримав відповідну письмову згоду.

25 вересня 2013 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу квартири, який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борозенець Ю.Г. та зареєстрований в реєстрі №2232, за яким ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_1 купила спірну квартиру АДРЕСА_1 (а.с.26-27, 143, т.1).

06 травня 2014 року між ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_4 було укладено договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В.М. та зареєстрований в реєстрі за №356 (а.с.30-33; 144-145).

Того ж дня, тобто 06 травня 2014 року ОСОБА_4 уклав договір дарування, який був посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В.М. та зареєстрований в реєстрі за №357, згідно з яким ОСОБА_4 подарував своїй дружині ОСОБА_1 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.36-38, 146-147, т.1).

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять даних про те, що вказані вище правочини щодо відчуження спірної квартири у встановленому законом порядку визнані недійсними або є нікчемними в силу закону і таких доказів відповідачі суду не надали, що свідчить про правомірність цих договорів в силу ст.204 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що 21 березня 2024 року позивачка ОСОБА_1 через свого представника за довіреністю ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Васютенко А.М. із заявою про посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності.

21 березня 2024 року приватним нотаріусом Васютенко А.М. було винесено постанову №30/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо посвідчення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , оскільки нотаріусом у Державному реєстр іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виявлено, що 22 серпня 2008 року державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві Селезньовим Д.О. в спеціальному розділі в державному реєстрі була зареєстрована іпотека №2003015, а також зареєстроване обтяження №2003204 у спеціальному розділі суб`єкта обтяження ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», майно якого обтяжується, ОСОБА_3 (а.с.19-21, т.1).

Такі обтяження та заборони безпосередньо відображені і в наявній у справі Інформаційній довідці з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 (а.с.22-24, т.1).

Згідно з положеннями ст.1 Закону України «Про іпотеку», ч.1 ст. 572 ЦК України та ч.1 ст.575 ЦК України іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Згідно зі ст.23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Велика Палата Верховного Суду вказувала, що цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

У частині другій статті 328 ЦК України встановлено презумпцію правомірності набуття права власності, за якою право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не передбачена законом.

Тобто, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не передбачено законом, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності передбачає його законність і добросовісність.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) зазначено: «7.21. З огляду на наведені у постанові в справі № 922/2416/17 мотиви, для забезпечення єдності судової практики Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити шляхом конкретизації від її висновку, викладеного у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц, а також від аналогічного висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1193цс15, і Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц, від 23 січня 2019 року у справі № 643/12557/16-ц та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц. Означена конкретизація висновків полягає у такому: скасоване судове рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, але його скасування саме по собі (тобто без встановлення інших обставин, що, зокрема, можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення) не є підставою для перегляду всіх юридичних фактів, що виникли, змінилися чи припинилися на підставі відповідного рішення; - виключення відомостей про право іпотеки з відповідного державного реєстру на підставі судового рішення є не правовим наслідком такого рішення, а фактичною дією, вчиненою на підставі цього рішення; - виключення відомостей про право іпотеки з відповідного Державного реєстру, зокрема, на підставі судового рішення не впливає на чинність іпотеки. Скасування того судового рішення, що мало наслідком внесення до Державного реєстру іпотек запису про припинення іпотеки, не відновлює дію останньої, оскільки іпотека зберігає чинність незалежно від відсутності певний час відомостей про неї у відповідному державному реєстрі; - запис про іпотеку не може бути відновлений з моменту вчинення первинного запису, а вчиняється державним реєстратором повторно за наявності для цього підстав, передбачених законом, зокрема договору іпотеки, а також судового рішення про визнання права іпотекодержателя; - за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див.: пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, провадження № 12-127гс19). За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають, а позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає задоволенню; при вирішенні таких спорів необхідно враховувати наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження».

Тобто у постанові від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20) Велика Палата Верховного Суду чітко зазначила, що добра совість враховується при набутті права на майно. Відсутність в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень зумовлює такий суровий наслідок для іпотекодержателя, як припинення права іпотеки (див.: постанову Верховного Суду від 18 вересня 2024 року у справі № 760/28654/18 (провадження № 61-13639св23) та інші).

Обидві сторони правочину, починаючи зі стадії, яка передує його вчиненню, мають поводитися правомірно, зокрема добросовісно (близькі за змістом висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (пункт 37), від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 (пункт 40)).

Важливо також перевірити добросовісність насамперед набувача цього майна, у тому числі те, чи знав або міг знати такий набувач про недобросовісну поведінку продавця.

Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (див.: постанову Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19)).

Не може вважатися добросовісною особа, яка придбаває майно на підставі правочину, якщо вона знала чи могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, а також знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (близькі за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61)).

Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Частиною 1 ст.77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

У ч.ч.1-3 ст.89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

По справі встановлено, що фактично, як на момент придбання 05 серпня 2013 року спірного нерухомого майна (квартири АДРЕСА_1 ) ОСОБА_10 , так і в подальшому придбання за відплатним правочином 25 вересня 2013 року цієї квартири ОСОБА_1 , в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно були відсутні відомості про обтяження спірного майна іпотекою, у тому числі на підставі договору іпотеки від 22 серпня 2008 року №92566, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 .

При цьому, ні судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду справи, належними та достатніми доками не встановлено будь-яких правових чи інших зв`язків, зокрема, між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 .

Вказана судом першої інстанції відносно стисла хронологія укладення правочинів купівлі-продажу спірної квартири, а також акцентована судом першої інстанції формальна вартість продажів цієї квартири у своїй сукупності не є належними та достатніми доказами для висновку, що між ОСОБА_10 та ОСОБА_1 існувала змова або інша неправомірна домовленість щодо виведення спірної кварти з-під обтяження іпотекою.

Більше того, сукупність наявних у справі доказів не дають підстав для висновку, що ОСОБА_1 знала або повинна була знати про обтяження спірного майна іпотекою.

Інший по суті висновок є бездоказовим припущенням, а доказування та, відповідно, рішення суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях (ст.ст.12, 81 ЦПК України).

Колегія суддів враховує, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див.: пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19)).

Заперечуючи проти позову, відповідач не спростував добросовісності, зокрема, ОСОБА_1 , на час набуття нею права власності на спірне майно.

Отже, враховуючи, що у справі не встановлено недобросовісність в діях ОСОБА_1 , то наявні фактичні та правові підстави для висновку про визнання права власності за позивачкою на спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вільною від обтяження іпотекою за договором іпотеки від 05 серпня 2020 року.

Аналогічного по суті висновку у справі із подібними фактичними обставинами дійшов Верховний Суд у постанові від 11 листопада 2024 року у справі 757/46889/20-ц (провадження № 61-8747св24).

Проте суд першої інстанції, у порушення вимог ст.264 ЦПК України, наведених вище вимог закону та правових висновків Верховного Суду, не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Разом з тим, у ст.41 Конституції України та ст.231 ЦК України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Статтею 405 ЦК України певною мірою врегульовано правовідносини власника житла з колишніми членами його сім`ї, зокрема визначено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач унаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Як встановлено вище, ОСОБА_1 набула у власність спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі чинних правочинів про відчуження і під час придбання цієї квартири позивачка діяла добросовісно, а тому відповідно є добросовісним набувачем указаного нерухомого майна (житла), що надає їй правовий інструментарій захисту гарантованого Конституцією України права приватної власності у передбачений законом спосіб.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (п.1 ч.6 ст.16 ЦК України).

Іпотека є правом на чужу річ (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц).

Як зазначалось вище, за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. За таких умов право іпотеки припиняється, відомості про іпотеку поновленню не підлягають (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадженням № 12-127гс19) постанову Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі №761/11950/20 (провадження №61-11944св23).

З урахуванням вказаних вище вимог національного законодавства та прецедентної практики ЄСПЛ, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за ОСОБА_1 права власності на вказану вище квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також усунути позивачці, як добросовісному власнику, перешкоди у розпорядженні цим нерухомим майном шляхом визнання відсутнім права іпотекодержателя на предмет іпотеки, яке виникло на підставі договору про відступлення права вимоги серія та номер 934, виданий 05 серпня 2020 року, видавник приватний нотаріус Черленюх Л.В.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання її право власності на квартиру, усунення перешкоди в її розпорядженні та про відсутність права іпотекодержателя на предмет іпотеки, то в даному випадку обов`язковим наслідком виконання цього рішення є скасування та вилучення з державних реєстрів записів про іпотеку і заборону відчуження, внесених на підставі договору відступлення права вимоги від 05 травня 2020 року.

Інше тлумачення призвело б до формального невиконання судового акта, що суперечить ст.6 Конвенції, яка гарантує право на ефективний судовий захист, а також принципам верховенства права та наведеним вище правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду, відповідно до яких добросовісний набувач, за відсутності в реєстрі даних про обтяження, набуває майно вільним від таких обтяжень.

Тому позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування та вилучення запису про іпотеку від 22 серпня 2008 року щодо цієї квартири, внесеного на підставі договору про відступлення права вимоги від 05 серпня 2020 року, за яким іпотекодержателем є ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» та, відповідно, про скасування та вилучення запису про заборону на це нерухоме майно від 22 серпня 2008 року, внесеного на підставі цього ж договору про відступлення права вимоги, також підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, наведені вище порушення призвели до неправильного вирішення справи, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на майно, яке вільне від обтяжень, усунення перешкод у розпорядженні майном шляхом визнання права іпотекодержателя на предмет іпотеки відсутнім, скасування запису у реєстрі щодо іпотеки та заборони відчуження, з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання позовної заяви ОСОБА_1 сплатила судовий збір у загальному розмірі 19 984 грн 80 коп. (а.с.8-9, т.1), а за подання апеляційної скарги - 29 977 грн 20 коп. (а.с.13, т.2). Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позов ОСОБА_1 , то понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача ТОВ «ФК «Інвест-Кредо» на її користьу розмірі 49 962 грн 00 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кріля Валентина Ярославовича задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 05 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» про визнання права власності на майно, яке вільне від обтяжень, усунення перешкод у розпорядженні майном шляхом визнання права іпотекодержателя на предмет іпотеки відсутнім, скасування запису у реєстрі щодо іпотеки та заборони відчуження - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) право власності на квартиру, загальною площею 134,7 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Усунути перешкоди у розпорядженні нерухомим майном ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) - квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання права іпотекодержателя на предмет іпотеки, яке виникло на підставі договору про відступлення права вимоги серія та номер 934, виданий 05 серпня 2020 року, видавник приватний нотаріус Черленюх Людмила Василівна - відсутнім.

Скасувати та вилучити запис про іпотеку за номером 2003015 (спеціальний розділ), дата державної реєстрації 22 серпня 2008 року 16:04:48, відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення: Державний реєстр іпотек, реєстраційний номер іпотеки: 7791130, 22 серпня 2008 року 16:04:48, запис внесений відносно квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внесеного на підставі договору про відступлення права вимоги серія та номер 934, виданий 05 серпня 2020 року, видавник приватний нотаріус Черленюх Людмила Василівна, за яким іпотекодержателем є товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», , країна реєстрації Україна, іпотекодавець: ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_4 .

Скасувати та вилучити запис про заборону на нерухоме майно, 2003204 (спеціальний розділ), дата державної реєстрації 22 серпня 2008 року 15:59:56, відомості про реєстрацію до поновлення/перенесення: Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна: реєстраційний номер обтяження 7791053, 22 серпня 2008 року 15:59:56, запис внесений відносно квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , внесеного на підставі договору про відступлення права вимоги серія та номер 934, виданий 05 серпня 2020 року, видавник приватний нотаріус Черленюх Людмила Василівна. за яким особа, в інтересах якої встановлено обтяження: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо», , країна реєстрації Україна, Особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , Україна, адреса: АДРЕСА_4 .

Стягнути із товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 49 962 грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 19 червня 2025 року.

Головуючий

Судді: