КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 761/2708/23 Головуючий у суді першої інстанції - Волошин В.О.
Номер провадження № 22-ц/824/8677/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києвавід 16 вересня 2024 року у справі за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором оренди, -

ВСТАНОВИВ:

В січні 2023 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до районного суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд: стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість по орендній платі за період з 19 березня 2020 року по 18 жовтня 2020 року у розмірі 58 800, 00 грн; борг по житлово-комунальним платежам та послуг АТ «Укртелеком» у сумі в розмірі 13 320, 21 грн; інфляційні втрати за період часу з листопада 2020 року по квітень 2023 року у розмірі 33 644,36 грн; 3,0 % річних за період часу з 19 жовтня 2020 року по 01 травня 2023 року у розмірі 5 483,12 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 18 жовтня 2015 року між ним та відповідачем було укладено договір оренди приміщення - квартири АДРЕСА_1 , з орендною платою в розмірі 8 900,00 грн, зазначена квартира була передана відповідачці за актом прийому-передачі, строком з 18 жовтня 2015 року по 18 квітня 2016 року, з подальшим продовженням на цей же строк. Позивач зазначає, що договір діяв до 18 жовтня 2020 року, суми орендної плати передавалась відповідачкою особисто готівкою або на його картковий рахунок.

На думку позивача, з 18 лютого 2020 року орендар порушила вимоги договору оренди, в частині сплати орендної плати, в березні сплатила лише 7000,00 грн в рахунок оренди за лютий 2020 року за двома квартирами, та в подальшому більше платежів не здійснювала, при цьому, відповідачка добровільно не звільнила приміщення квартири, не повернула ключі та не передала квартиру за актом приймання - передачі. На досудову вимогу, відповідачка не відреагувала, а тому 09 серпня 2020 року позивач в примусовому порядку проникнув до належної йому квартири АДРЕСА_2 , і виявив, що вона перебуває в занедбаному стані.

Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом за захистом свого порушеного права.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києвавід 16 вересня 2024 року позов ФОП ОСОБА_1 - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача суму заборгованості по орендній платі за період часу з 19 березня 2020 року по 14 травня 2020 року за договором оренди від 18 жовтня 2015 року, у розмірі 12 577, 42 грн; інфляційні втрати в розмірі 5 907, 35 грн; три відсотки річних, в розмірі 956, 02 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1073, 60 грн. В решті позову - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ФОП ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що не погоджується із твердженням суду першої інстанції в оскаржуваному рішенні про те, що відповідачкою 14 квітня 2020 року було надіслано позивачу поштовим зв`язком заяву від 14 квітня 2020 року про припинення строку дії договору оренди, у відповідності до п.8 цього договору, шляхом його розірвання з 14 травня 2020 року.

Вважає посилання суду на те, що ця обставина підтверджується висновками Київського апеляційного суду, викладеними у постанові № 761/718/21 від 28 квітня 2022 року є неприйнятним, оскільки ця справа стосується інших сторін та інших правових відносин, а тому не може застосовуватися у цій справі.

Матеріали даної справи, а також справи № 761/718/21 не містять підтвердження направлення відповідачем такого листа йому стосовно Договору від 18 жовтня 2015 року або квартири АДРЕСА_1 та факт отримання такого листа ним.

Звертає увагу суду, відповідачка у нього орендувала декілька квартир за різними договорами. З матеріалів, що містяться у архівній справі № 761/718/21 неможливо встановити, яке саме повідомлення, по якому договору та по якій квартирі його було відправлено відповідачем.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи позивач у справі ФОП ОСОБА_1 підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідача у справі ОСОБА_2 , адвокат Іванчик Р.Б. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін, оскільки доводи на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 18 жовтня 2015 року між позивачем ФОП ОСОБА_1 як орендодавцем та відповідачкою ОСОБА_2 - як орендарем було укладено договір оренди приміщення, за яким орендодавець надав в оренду для проживання орендареві квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10).

Згідно п. 7 вказаного договору оренди, плата за оренду приміщення на момент укладення договору складає 8900,00 грн. та здійснюється в авансовому порядку щомісяця до 17 числа поточного місяця шляхом передачі готівкових коштів, а у випадку безготівкового перерахування з врахуванням 1 % банківських послуг. При укладенні договору орендар сплачує орендну плату за перший місяць та завдаток у розмірі місячної квартплати, який повертається орендареві після виселення, складання акту прийому-передачі (повернення) орендованого приміщення та майна, здійснення останнього прибирання приміщення, а також повного розрахунку за комунальні послуги та відшкодування шкоди, завданої орендарю, якщо така була. За несвоєчасне здійснення платежів орендар додатково сплачує пеню з розрахунку 0,5 % від несплаченої та передбаченої договором суми за кожен день прострочки.

Відповідно до п. 8 договору оренди, строк оренди приміщення складає з 18 жовтня 2015 року по 18 квітня 2016 року, сторони мають право порушувати питання про дострокове розірвання договору або внесення суттєвих змін в текст договору, якщо попередять одна одну за однин місяць. Договір може бути розірваний при невиконанні сторонами своїх зобов`язань, передбачених договором. Орендодавець має право в односторонньому порядку припинити дію договору, якщо орендарем не виконуються умови договору.

Судом першої інстанції встановлено, і не заперечувалося сторонами в судовому засіданні, що за актом прийому-передачі приміщення по АДРЕСА_3 , відповідачка, як орендар прийняла приміщення від позивача, за договором оренди для строкового користування та 3 комплекти ключів, стіни, підлога, стеля, прилади освітлення, вікна та двері в хорошому та придатному стані.

З матеріалів справи вбачається, і не було спростовано стороною позивача, що 14 квітня 2020 року відповідачкою було надіслано позивачу поштовим зв`язком, заяву від 14 квітня 2020 року про припинення строку дії договору оренду, у відповідності до п. 8 цього договору, шляхом його розірвання з 14 травня 2020 року (а.с. 106,107).

Суд першої інстанції даючи оцінку вище вказаному доказу зазначив, що лист відповідачки про припинення дії договору оренди з 14 травня 2020 року, є належним виконанням умов п. 8 договору оренди, щодо намірів припинення цього договору.

Будь-яких доказів того, що з 15 травня 2020 року відповідачка ОСОБА_2 продовжила користуватись орендованою квартирою, матеріали справи не містять.

Посилання сторони позивача, що актом про примусове відкриття та огляд орендованої квартири, може підтвердити факт проживання відповідачки, судом оцінюються критично, оскільки взагалі не свідчить про проживання останньої в квартирі, після 15 травня 2020 року.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що за період з 19 березня 2020 року по 18 жовтня 2020 року відповідачкою не було сплачено орендну плату за користування квартирою та відповідні житлово-комунальні послуги.

Судом перевіряючи вказані вимоги позивача встановив, що в березні 2020 року відповідачкою було сплачено позивачу 7000,0 грн. орендної плати, за оренду двох квартир, в тому числі за оренду квартири АДРЕСА_1 .

Вирішуючи вказаний спір та частково задовольняючи частково позовні вимоги ФОП ОСОБА_1 , суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачки на користь позивача підлягає стягненню орендна плата за період часу з 19 березня 2020 року по 14 травня 2020 року, у розмірі 12577,42 грн., при цьому судом враховано часткову сплату орендної плати відповідачкою в розмірі 3500,0 грн., а також те, що з 14 травня 2020 року договір оренди, укладений між сторонами, було розірвано.

Вирішуючи спір в частині стягнення боргу по житлово-комунальним платежам та послуг АТ «Укртелеком» у сумі в розмірі 13320,21 грн., а також похідних вимог - інфляційних втрат та 3,0 % річних, суд дійшов висновку про не доведеність зазначених вимог та послався на те, що стороною позивача не надано суду належних допустимих доказів на обґрунтування цих вимог. Зокрема, надані стороною позивача рахунки - повідомлення на сплату вартості комунальних послуг ГІОЦ КМДА та АТ «Укртелеком» (а.с. 52-58), не свідчать про наявність заборгованості, яка утворилась саме за період оренди відповідачкою квартири.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що суд прийшов до висновку про стягнення з відповідачки на користь позивача суми орендної плати за період часу з 19 березня 2020 року по 14 травня 2020 року у розмірі 12 577,42 грн., то враховуючи положення ст. 625 ЦК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню інфляційні втрати в розмірі 5 907,35 грн. за період часу з листопада 2020 року по квітень 2023 року, а також 3,0 % річних в розмірі 956,02 грн. за період часу з 19 жовтня 2020 року по 01 травня 2023 року.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову відповідає з огляду на наступне.

Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

У відповідності до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 615 ЦК України у разі порушення зобов`язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов`язання або воно припиняється.

У частині першій статті 759 ЦК України зазначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (частина перша статті 762 ЦК України).

Відповідно до частини шостої статті 762 Цивільного кодексу України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/7495/16 суд дійшов висновку, що частина шоста статті 762 ЦК України визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає. Крім того, обставини, зазначені у вказаній нормі права, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною шостою статті 762 ЦК Україниможуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними.

Якщо орендар з незалежних від нього обставин протягом певного часу був повністю позбавлений можливості користуватися орендованим майном, то на підставі частини шостої статті 762 ЦК Українивін вправі порушувати питання і про повне звільнення його від внесення орендної плати.

При цьому тягар доказування неможливості використання майна несе саме орендар.

Аналогічна правова позиція щодо застосування приписів частини шостої статті 762 ЦК України викладена у постановах Верховного Суду від 08 липня 2021 року у справі № 910/8040/20, від 15 березня 2023 року у справі № 910/13704/21, від 12 квітня 2023 року у справі № 910/14244/20, від 28 червня 2023 року у справі № 910/8651/22, від 08 листопада 2023 року у справі № 911/1064/21.

Відповідно до ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Згідно ст. 811 цього Кодексу, договір найму житла укладається у письмовій формі. Договір оренди житла з викупом підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню.

З установлених судами обставин справи відомо, що 18 жовтня 2015 року між позивачем ФОП ОСОБА_1 як орендодавцем та відповідачкою ОСОБА_2 - як орендарем було укладено договір оренди приміщення, за яким орендодавець надав в оренду для проживання орендареві квартиру АДРЕСА_1 (а.с.10). Сторонами вказаного договору погоджено також і розмір орендної плати в сумі 8900,00 грн. на місяць та порядок її внесення - здійснюється в авансовому порядку щомісяця до 17 числа поточного місяця шляхом передачі готівкових коштів, а у випадку безготівкового перерахування з врахуванням 1 % банківських послуг (п.7 Договору).

Також укладаючи вказаний правочин сторони погодили строк дії договору та порядок його розірвання. Зокрема, відповідно до п. 8 договору оренди, строк оренди приміщення складає з 18 жовтня 2015 року по 18 квітня 2016 року, сторони мають право порушувати питання про дострокове розірвання договору або внесення суттєвих змін в текст договору, якщо попередять одна одну за однин місяць.

Як встановлено судом та із матеріалів справи вбачається, що відповідачка орендувала вище вказане приміщення протягом 4.5 років з 18 жовтня 2015 року і по 14 травня 2020 року.

Так із матеріалів справи вбачається, що 14 квітня 2020 року орендар за вище вказаним договором оренди ОСОБА_2 направила орендодавцю ФОП ОСОБА_3 листа проте, що вона не має наміру орендувати вище вказану квартиру із 14 травня 2020 року у зв`язку із форс-мажорними обставинами - введення карантинних заходів на території України ( а.с. 106). Зазначений лист відповідачкою був направлений орендодавцю поштовим відправленням 14 квітня 2020 року (а.с. 107).

Суд першої інстанції, перевіряючи доводи позивача проте, що відповідачка продовжувала користуватися орендованою квартирою і після 14 травня 2020 року, не погодився із вказаними доводами, пославшись на те, що вказані обставини не підтвердженні належними та допустимими доказами.

Колегія суддів погоджується із даним висновком суду виходячи із наступного.

Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини, зважаючи на особливості предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.

Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.

Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку, і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 ЦК України. Із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок негайно повернути наймодавцеві річ.

Після спливу строку дії договору, невиконання чи неналежне виконання обов`язку з негайного повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 ЦК України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.

Однією із основних умов застосування положень статті 785 ЦК України щодо сплати неустойки є встановлення факту припинення дії договору та користування річчю поза межами дії договору без наявності на те правових підстав. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 01 липня 2020 року у справі № 344/7849/15-ц, від 17 червня 2024 року у справі № 316/2813/20.

Отже, користування майном після припинення договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України.

Досліджуючи питання дійсного розміру орендної плати, передбаченої умовами укладеного між сторонами договору оренди квартири та виконання орендодавцем взятих на себе зобов`язань в частині сплати орендної плати, суд першої інстанції врахували, що у березні 2020 року відповідачкою як орендарем було сплачено позивачу 7000,0 грн. орендної плати, за оренду двох квартир, в тому числі за оренду квартири АДРЕСА_1 , а договір оренди за встановлених судом обставин фактично був розірваний 14 травня 2020 року, тому суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню орендна плата за період часу з 19 березня 2020 року по 14 травня 2020 року, у розмірі 12 577,42 грн., при цьому судом враховано часткову сплату орендної плати відповідачкою в розмірі 3 500,0 грн.

Доводи апеляційної скарги вище вказаних висновків суду не спростовують.

Крім того апеляційним судом враховується і той факт, що спір з приводу заборгованості по орендній платі за вище вказаним договором оренди уже був предметом судового спору і постановою Київського апеляційного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 761/718/21 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було відмовлено. При цьому у вказаному судовому рішення апеляційний суд зазначив : « Лист про припинення дії договору з 14.05.2020 р. апеляційний суд вважає належним виконанням умов п. 8 договору щодо намірів припинення договору. Будь-яких доказів того, що з 15.05.2020 р. ОСОБА_2 продовжила користуватись орендованою квартирою, матеріали справи не містять. Акт про примусове відкриття та огляд орендованої квартири на а.с. 9 жодним чином не свідчить про проживання ОСОБА_2 після 15.05.2020 року» (а.с.87-90).

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків викладених у рішенні суду першої інстанції та не є підставою для його скасування.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у вказаній справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києвавід 16 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 червня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв