ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3543/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Цимбал І.К.,

при секретарі Козін В.Є.

за участю сторін: представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазепіна Валентина Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації,

ВСТАНОВИВ:

Суть справи.

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, де є третя особа, про визнання не дійсним договору дарування частини квартири, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу була набута квартира, половину якої він подарував своїй матері. Позивач зазначає, що вказаний правочин був укладений з метою уникнення арешту майна правоохоронними органами і в межах кримінального провадження під час якого у квартирі позивача проводився обшук. В подальшому позивач розлучився із дружиною, пішов на військову службу, а після повернення з чергової відпустки виявив, що замки у вхідних дверях замінені, а відповідачі повідомили, що збираються здавати в оренду квартиру. Позивач зазначає, щодоговір дарування є недійсним, оскільки його колишня дружина не надавала згоди на відчуження у такий спосіб половини квартири матері позивача під час перебування у шлюбі, що нотаріус не перевірила. Крім того, на час дарування позивачем своїй матері половини квартири в останній проживали малолітні діти і згоди від органу опіки та піклування під час укладення правочину також отримано не було.

Рух справи.

25.09.2024 визначено головуючого суддю.

26.09.2024 відкрито загальне позовне провадження, підготовче засідання призначено на 23.10.2024.

23.10.2024 підготовче засідання відкладено на 28.11.2024, у зв`язку з клопотанням представника відповідача.

28.11.2024 підготовче засідання відкладено на 13.01.2025, у зв`язку з клопотанням представника відповідача.

09.12.2024 надійшов відзив від відповідача ОСОБА_4 /а.с. 104 - 112/.

13.01.2025 підготовче засідання відкладено на 28.01.2025, у зв`язку з клопотанням представника відповідача.

28.01.2025 підготовче засідання відкладено на 04.03.2025, у зв`язку з клопотанням представника позивача.

03.03.2025 надійшла відповідь на відзив /а.с. 145 - 148/.

04.03.2025 підготовче засідання відкладено на 19.03.2025, у зв`язку з клопотанням представника позивача.

19.03.2025 підготовче провадження закрито, судовий розгляд призначено на 30.04.2025.

30.04.2025 судове засідання не відбулось відпустка судді.

08.05.2025 в судовому засіданні оголошена перерва до 19.06.2025 для повторного виклику відповідача.

19.06.2025 суд перейшов до стадії ухвалення рішення.

26.06.2025 ухвалено рішення.

Доводи учасників справи.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позові, зокрема що нотаріусом було допущено порушення законодавства при оформленні договору дарування, а саме не отримано згоди дружини на відчуження половиниквартири набутої за час шлюбу, не отримано згоди органу опіки та піклування, оскільки на час укладення договору дарування половини квартири в останній проживали малолітні діти, не визначено у передбачений спосіб вартість об`єкту нерухомості. Крім того, представник позивача зазначив, що мати позивача, якій останній подарував належну йому половину квартири, діяла не добросовісно адже знала про вище зазначені обставини і не звернула на них уваги. Представник позивача зазначив, що угоду уклав з метою вивести майно з під арешту, оскільки у квартирі колишнього подружжя проходив обшук в межах кримінального провадження, яке наразі перебуває у суді з обвинувальним актом стосовно позивача за статтею, яка передбачає конфіскацію майна, а тому рано чи пізно якщо не позивач то прокуратури звернеться з відповідним фраудаторним позовом. Представник позивача зазначає, що позивач проживає із теперішньою дружиною у неї в квартирі. Через новий шлюб позивача, мати позивача відмовилась повернути останньому частину подарованої ним квартири, вартість якої на даний час значно зросла, а тому позивач вимушений був звернутися до суду.

Представник відповідача ОСОБА_4 позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що остання права позивача не порушувала, позивач вирішив подарувати свою частину квартири, яка була набута ними в період шлюбу своїй матері і ОСОБА_4 проти цього не заперечувала та не заперечує, оскільки це його частина майна за законом і він мав право розпоряджатися нею на власний розсуд. Позивач особисто пішов до нотаріуса, надавав документи та дані щодо походження майна, його вартості, свого соціального статусу, статусу майна, тобто всі дані для укладення угоди і навіть якщо нотаріусом не було перевірено та отримано які небуть дані або письмової згоди ОСОБА_4 це не змінює того, що остання проти дарування позивачем його матері половини квартири не заперечувала, не заперечує та не оскаржує таку угоду, оскільки не вважає свої права порушеними. Отже, ОСОБА_4 незрозуміло, чому позивач бажає визнати не дійсним договір дарування своїй матері частини квартири, здебільшого посилаючи на вимоги сімейного законодавства, які передбачені для захисту прав саме ОСОБА_4 , в разі якби остання звернулась за їх захистом.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засіданні не з`явилась, про дату та час судового розгляду повідомлена належним чином, про поважність причин неявки суд не повідомляла та не просила розглянути справу у її відсутність, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про можливість розглянути справу у відсутність відповідача ОСОБА_3 .

Третя особа направила заяву про розгляд справи у відсутність останньої.

Обставини встановлені судом.

Позивач та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.09.1996, який був розірваний на підставі судового рішення від 08.11.2021 /а.с. 21, 22/.

В період з 2013 по 2015 колишнім подружжям було набуто квартиру за

АДРЕСА_1 /а.с. 30 - 42/.

27.02.2020 позивач подарував частину квартири своїй матері відповідачу ОСОБА_3 /а.с. 28/.

Мотиви суду при постановленні рішення та положення застосованого закону.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «RuizTorija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12, 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п. 6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із ч.ч. 2,3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Згідно ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст. 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у ст. 215 ЦК України.

За змістом ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч. ч. 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 (провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 у справі 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору щодо майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Такий висновок відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03.07.2019, за наслідками розгляду цивільної справи № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016(провадження № 6-1873цс16), від 23.08.2017 у справі 306/2952/14-ц та від 09.09.2017 у справі № 359/1654/15-ц.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст.ст. 76, 77 ЦПК України).

Як зазначає Верховний Суд у Постанові від 7.06.2022 у справі № 910/15998/20, під стандартом доказування слід розуміти ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину - доведеною. Тобто, мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.

Стандарт доказування - це міра юридичної аргументації, якої стороні потрібно досягнути у контексті обґрунтування своїх доводів, для того, щоб суд з ними погодився.

При цьому, Верховний Суд у Постанові від 04.03.2024 у справі № 400/4966/21 підкреслює, що на сьогодні у праві існують три основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» або ж «перевага доказів»; «наявність чітких і переконливих доказів»; «поза розумним сумнівом».

У Постанові Верховного Суду від 25.09.2023 у справі № 902/1068/20 зазначається, що у цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром.

Цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Рішення ЄСПЛ у справі «Бендерський проти України», яке орієнтує судову практику застосовувати при оцінці доказів стандарт доказування «баланс ймовірностей», або як його ще називають «переваги більш вагомих доказів», що притаманний саме приватноправовим відносинам.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилався на те, що оспорюваний договір є фіктивним, оскільки укладений з метою уникнення можливої конфіскації майна, так як він мав обґрунтований страх притягнення його до кримінальної відповідальності, у зв`язку з проведеним правоохоронними органами обшуком у квартирі, де проживав із колишньою дружиною.Проте, суд вважає такі доводи позивача є неспроможними, оскільки досудове розслідування кримінального правопорушення в межах якого було проведено обшук, було закінчено і наразі стосовно позивача складено обвинувальний акт, який розглядається в суді за обвинуваченням у злочині,санкція статті якого, передбачає зокрема й конфіскацію майна. Таким чином, обставини які за позицією позивача, слугували підставою для укладення оспорюваного правочину не тільки не зникли але й погіршились, а отже суд дійшов висновку про те, що зазначені позивачем підстави для укладення оспорюваного правочину у виді страху кримінального переслідування та прагнення приховати майно від можливої конфіскації не мали місця.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Позивач обґрунтовує недійсність договору, зокрема відсутністю згоди відповідача ОСОБА_2 на укладення позивачем договору дарування квартири своїй матері відповідачу Хайновській, однак у даному випадку позивач не наділений правом на захист у такий спосіб згідно ч. 2 ст. 65 СК України, оскільки договір укладався саме ним, а не ОСОБА_4 і останньою не оспорений, що свідчить про наявну домовленість колишнього подружжя щодо розпорядження спільним сумісним майном згідно ч. 1 ст. 65 СК України на час укладення договору дарування.

Згідно ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 718 ЦК України, дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно ст. 719 ЦК України, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним.

Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно.

Договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно ст. 720 ЦК України, Сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада.

Батьки (усиновлювачі), опікуни не мають права дарувати майно дітей, підопічних.

Підприємницькі товариства можуть укладати договір дарування між собою, якщо право здійснювати дарування прямо встановлено установчим документом дарувальника. Це положення не поширюється на право юридичної особи укладати договір пожертви.

Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним.

Згідно ст. 721 ЦК України, якщо дарувальникові відомо про недоліки речі, що є дарунком, або її особливі властивості, які можуть бути небезпечними для життя, здоров`я, майна обдаровуваного або інших осіб, він зобов`язаний повідомити про них обдаровуваного.

Дарувальник, якому було відомо про недоліки або особливі властивості подарованої речі і який не повідомив про них обдаровуваного, зобов`язаний відшкодувати шкоду, завдану майну, та шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю в результаті володіння чи користування дарунком.

Згідно ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Дарувальник, який передав річ підприємству, організації транспорту, зв`язку або іншій особі для вручення її обдаровуваному, має право відмовитися від договору дарування до вручення речі обдаровуваному.

Якщо дарунок направлено обдаровуваному без його попередньої згоди, дарунок є прийнятим, якщо обдаровуваний негайно не заявить про відмову від його прийняття.

Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Суд вважає, що недоліки допущені нотаріусом про які зазначає позивач, зокрема не перевірила дані зазначені ним, шляхом витребування відповідних документів, не можуть бути підставою для визнання не дійсним договору, адже такі недоліки жодним чином не впливають на сам дарунок та мету угоди.

Суд також, вважає, що позивачем не доведено будь який умисел у його матері на укладення фіктивного правочину, адже не зважаючи на те, що як зазначає представник позивача, позивач після дарування частини квартири продовжив користуватися нею, наразі відповідачі будучи власниками квартири змінили замки і мають намір відчужити або здати в оренду дану квартиру, про що зазначив представник позивача в судовому засіданні, що підтверджує лише відповідні попередні домовленості між сторонами щодо проживання позивача у квартирі, а не фіктивність договору. Крім того, як зазначає представник позивача, позивач наразі одружений та проживає у квартирі дружини.

Відхиляючи доводи позивача суд враховує висновки в рішенні ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» в якому зазначено, що п.1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Лише той факт, що суд окремо та детально не відповів на кожний аргумент, представлений сторонами, не є свідченням несправедливості процесу (рішення ЄСПЛ у справі «Шевельов проти України»).

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що позовні вимог не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мазепіна Валентина Георгіївна, про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст рішення виготовлено 25.06.2025.

Головуючий: