09.06.2025 Справа № 363/484/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

судді Олійник С.В.,

за участю секретаря Онопрієнка І.О.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Карпової І.А ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради про визначення місця проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини,

встановив:

29.01.2025 позивач ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до відповідача ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради, в якому просив визначити місце проживання спільної дитини з ним, встановити факт самостійного виховання та утримання ним своєї дитини ОСОБА_4 .

В обґрунтування позову зазначив, що 17.06.2014 між ним та ОСОБА_3 (після шлюбу - ОСОБА_3 ) укладено шлюб. У нього з відповідачкою народилися спільні діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спочатку сімейне життя складалось добре, після початку повномасштабного вторгнення російською федерацією на територію України відповідачка задля безпеки разом з дітьми виїхала за межі території України до країни Німеччини. Після чого сімейні стосунки між ним та відповідачкою поступово погіршувались, що в кінцевому результаті призвело до постійних суперечок та, як наслідок, до фактичного припинення шлюбних відносин. Спільне життя між ним та відповідачкою не склалося з причин відсутності взаєморозуміння, байдужості до спільного сімейного життя та проблем кожного. Влітку 2024 року відповідачка разом з дітьми на короткий проміжок часу приїхала до України. Він намагався налагодити сімейні стосунки, однак намагання не дали позитивного результату, оскільки донька разом з відповідачкою бажали продовжити жити закордоном, а син бажав залишитися з ним в Україні. В інтересах дітей, і взаємною згодою між ним та відповідачкою вирішено, що донька - ОСОБА_7 залишиться з матір`ю і повернуться закордон, а син - ОСОБА_4 залишиться проживати з ним в Україні. Син ОСОБА_4 знаходиться на його повному утриманні, проживає разом із ним. ОСОБА_1 має самостійний дохід і постійне місце проживання. Відповідачка ніде не працює, не має самостійного доходу, наразі мешкає у Німеччині з молодшою дитиною, повертатися до України не планує. А дитина ОСОБА_4 категорично не хоче жити з матір`ю в Німеччині, і хоче проживати разом із ним в Україні. За таких умов, вважає, що дитині краще буде проживати із ним і це буде в інтересах дитини.

Позивач ОСОБА_7 та представник позивача адвокат Карпова І.А. у судове засідання з`явилися, позивач у судовому позовні вимоги підтримав, син ОСОБА_4 виявив бажання залишитись в Україні та проживати зі своїм батьком, відповідачка заперечувала проти залишення сина в Україні разом із батьком, він повністю утримує сина,має постійне місце роботи, стабільний заробіток, вже більше 3 років він та відповідачка не проживають разом, вона не збирається повертатися в України, 10.02.2025 шлюб між ними розірвано рішенням суду. Він стоїть на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , оновив дані вчасно, а тому визначення місця проживання дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання йому необхідно не з метою ухилення від мобілізації.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце його проведення, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечила, оскільки хоче, що б син проживав із нею. Визнала, що син проживає із позивачем за власним бажанням, оскільки не хоче проживати за кордоном, де вона проживає із донькою, подавати відзив не буде. (а.с. 38, 63, 80, 83-84)

В судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце його проведення, подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи. (а.с. 94-95)

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 11.02.2025 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого засідання.

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 22.04.2025 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно частини 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

Відповідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 виданого 22.11.2010, батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , значиться ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_3 . (а.с. 12)

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 виданого 17.06.2014, укладено шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_3 ». (а.с. 11)

Відповідно до витягу з реєстру Петрівської територіальної громади ОСОБА_1 зареєстрований з 08.12.2011 у АДРЕСА_1 . (а.с. 14)

Згідно витягу з реєстру Петрівської територіальної громади ОСОБА_4 зареєстрований з 05.07.2012 у АДРЕСА_1 . (а.с. 13)

Відповідно довідки товариства з обмеженою відповідальності «Центр освіти «Оптіма» від 14.10.2024, яка видана ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що він дійсно з 18.09.2023 є здобувачем освіти в ТОВ «Центр освіти «Оптіма» місто Київ, Україна та натепер навчається у 8-СЕ 1 класі. Оплата за навчання ОСОБА_4 здійснюється вчасно та у повному обсязі відповідно до договору №03 від 11.09.2023 замовником (батьком дитини) ОСОБА_1 . (а.с. 15)

Згідно акта обстеження умов проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зробленого за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 удвох з батьком ОСОБА_1 .. Стосунки сина з батьком злагоджені, довірливі. Мати, зі слів перебуває за межами України, з хлопцем спілкується по телефону. Зі слів хлопець проживає з липня 2024 року з батьком. Зі слів дитини він виявляє бажання проживати та проводити дозвілля з батьком, оскільки мати перебуває за межами України. (а.с. 16)

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Петрівської сільської ради про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням Петрівської сільської ради від 25.03.2025 №305 «Про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 », орган опіки та піклування Петрівської сільської ради вважає за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с. 60-61)

Згідно копії військово-облікового документа з додатку ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_4 , є військовозобов`язаним, придатним до військової служби за станом здоров`я, дані уточнив вчасно. (а.с. 99)

Відповідно до довідки з місця роботи ФОП ОСОБА_8 , ОСОБА_1 дійсно працює в ФОП ОСОБА_8 на посаді менеджера із збуту з 02.06.2025 з окладом 10000 грн в місяць. (а.с. 100)

Правовідносини між сторонами, які виникли на підставі вищенаведених фактичних обставин, регламентуються такими правовими нормами.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 161 СК України визначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною 4 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені

у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь

у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Аналогічний обов`язок громадян України кореспондується із статтею 1 Закону України від 25.03.1992 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу»), статтею 17 Закону України від 06.12.1991 №1932-XII «Про оборону України» (далі - Закон України «Про оборону України»).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 в Україні введений воєнний стан у зв`язку зі збройним нападом росії, який триває і тепер.

Цього ж дня Президент України видав Указ №69/2022 «Про загальну мобілізацію», яким оголошено проведення загальної мобілізації.

Відповідно до статті 4 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію») організація і порядок проведення мобілізаційної підготовки та мобілізації визначаються цим Законом, актами Президента України та Кабінету Міністрів України.

Статтею 22 вказаного Закону визначено обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації.

У статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.

Крім того, відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено перелік умов, за яких військовослужбовці мають право на звільнення з військової служби.

Зокрема, пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що не підлягали призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років.

Статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено звільнення військовослужбовців з військової служби через сімейні обставини, серед іншого, у разі самостійного виховання військовослужбовцем дитини (дітей) віком до 18 років.

У подальшому Законом України від 11.04.2024 №3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» внесено зміни та пункт 4 частини першої статті 23 цього Закону викладено у такій редакції: не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.

Аналогічного змісту підстави для звільнення з військової служби викладені в абзаці сьомому пункту 2, абзаці шостому пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами, внесеними Законом України від 11.04.2024 №3633-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку».

Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та абзацу сьомого пункту 2, абзацу шостого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 №560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період з подальшими змінами.

У додатку 5 до вказаного Порядку наведено перелік документів, які підтверджують наявність підстав для відстрочки, зокрема за пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», серед яких рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Оцінивши докази суд дійшов наступних висновків.

Щодо визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне.

Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітньої. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

Враховуючи, що позивач займається вихованням малолітньої дитини, піклується про неї, має всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, із урахуванням віку дитини, беручи до уваги наявність висновку органу опіки та піклування про доцільність визначення місця проживання дитини із батьком, суд вважає, що на даний час проживання неповнолітнього сина з батьком, який фактично проживає з ним, буде відповідати саме інтересам дитини, яка потребує постійного догляду та турботи й позитивно сприятиме його розвитку як психологічному так і фізичному.

Крім цього, визначення місця проживання дитини разом із батьком, не позбавляє матір права на особисте спілкування з дитиною та прийняття участі у її вихованні.

Таким чином, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з батьком відповідає інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.

Щодо можливості встановлення факту самостійного виховання дитини (без участі іншого з батьків (інших осіб) у вихованні та утриманні дитини) суд зазначає наступне.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються

з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

У даній справі позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Факт, про встановлення якого просить позивач, не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком кожного військовозобов`язаного громадянина України за відсутності випадків, визначених законами України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та «Про військовий обов`язок і військову службу».

Встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини має юридичне значення, серед іншого, як підстава для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, а також для звільнення з військової служби.

Законодавець уточнив поняття «військовозобов`язані жінки та чоловіки (військовослужбовці), які мають дитину (дітей) віком до 18 років», тобто розширив перелік осіб, які мають право на відстрочку призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби за наведених підстав. Таке унормування зумовлене обставинам , за яких такий вичерпний перелік підстав (за яких особа, яка виховує самостійно дитину (дітей) віком до 18 років, може оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнитися з військової служби (у редакції до 18 травня 2024 року) не враховував усіх наявних життєвих ситуацій, коли особа самостійно виховує дитину (наприклад: особа, яка розлучена та самостійно здійснює обов`язки по вихованню та утриманню дитини, у той час коли інший з батьків позбавлений фактичної змоги виконувати свої обов`язки; батько або матір не беруть участі у вихованні та утриманні дитини або зникли, проте не визнані судом безвісно відсутніми або такими, що позбавлені батьківських прав; якщо один з батьків перебуває на окупованій території і не може фактично виховувати та утримувати дитину тощо).

Факт самостійного виховання дитини не підлягає з`ясуванню у порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право між батьками дитини, який за загальним правилом може вирішуватися у позовному провадженні.

Таким чином, встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини в порядку позовного провадження відповідає вимогам закону.

Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21.

Враховуючи, що позивач дійсно самостійно утримує та виховує дитину, яка проживає із ним, встановлення цього факту не пов`язане із ухиленням від мобілізації, суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради про визначення місця проживання дитини, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини задовольнити.

Визначити місце проживання спільної дитини неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .

Встановити факт самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 дитини неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення до Київського апеляційного суду через Вишгородський районний суд, або безпосередньо до Київського апеляційного суду. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 18.06.2025.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради, , адреса місцезнаходження: Київська обл., Вишгородський р-н, с. Нові Петрівці, вул. Свято-Покровська, 171;

Суддя Олійник С.В.