ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Черкаси

Справа № 705/2992/21
Провадження № 22-ц/821/612/25
Категорія: 302000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Гончар Н. І., Фетісової Т.Л.,

секретаря Івануси А. Д.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачі: ОСОБА_3 , Уманська міська рада,

третя особа Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Ульченка Сергія Олександровича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Уманської міської ради, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, припинення права власності та скасування державного акту, скасування державної реєстрації земельної ділянки, встановлення порядку користування земельною ділянкою -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

21 липня 2021 року ОСОБА_4 , після смерті якого правонаступниками є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області з позовною заявою до ОСОБА_3 , Уманської міської ради, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, припинення права власності та скасування державного акту, скасування державної реєстрації земельної ділянки, встановлення порядку користування земельною ділянкою.

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що ОСОБА_4 був власником 2/3 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1128 кв. м.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер та наразі власниками житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 частині є його спадкоємці ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 .

Власником іншої 1/3 частини будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

Таким чином, зазначений житловий будинок перебуває у спільній частковій власності. Поділ майна, що у спільній частковій власності або виділ частки з майна не проводився, право спільної часткової власності не припинялось, між співвласниками склався певний порядок володіння та користування майном, який відповідає часткам у праві спільної часткової власності.

В жовтні 2019 року ОСОБА_3 здійснила будівництво вигрібної ями біля частини будинку, яку використовували позивачі, без погодження з ними. Внаслідок цього виник конфлікт з приводу користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, а також через зрізання багаторічних насаджень та неможливість використовувати гараж, який перебуває в користуванні позивача через те, що відповідач постійно ставить навпроти нього свій автотранспорт і перешкоджає не тільки заїзду в гараж, але і нормальному користуванню даним приміщенням

В результаті конфлікту, ОСОБА_4 звернувся до Виконавчого комітету Уманської міської ради, стосовно законності дій відповідача.

У відповіді Виконавчого комітету Уманської міської ради від 25.11.2019 вказано, що вигрібна яма знаходиться на земельній ділянці приватної власності, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки :04:001:0230, власником якої є ОСОБА_3 .

Позивачі стверджують, що отримання земельної ділянки ОСОБА_3 у власність не відповідає нормам закону та порушує їхні права і законні інтереси. З копії технічної документації про підготовку державного акту на право приватної власності на землю громадянці ОСОБА_3 , площею 0,0440 га, вбачається, що у даній технічній документації відсутні будь-які відомості про інших співвласників даного домоволодіння, жодного погодження меж земельної ділянки з ОСОБА_4 та іншими співвласниками не здійснювалось.

Порушення права власності позивачів полягає в тому, що фактично на вище згаданій земельній ділянці є нерухоме майно позивачів (частина житлового будинку), яким вони не можуть володіти, користуватися та розпоряджатися, як це передбачено цивільним законодавством, не можуть обслуговувати, проводити ремонт нерухомого майна, яке їм належить.

Також зазначають, що відповідач отримала земельну ділянку площею 0,0440 га, що значно порушує права та законні інтереси позивачів на приватизацію земельної ділянки під житловим будинком.

З огляду на викладене, просили суд: 1) визнати незаконним та скасувати рішення Уманської міської ради від 18.02.2004 року № 13-28/24 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 440 кв. м для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_3 ) припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0440 га та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЧР № 121542 від 17.05.2004; 3) скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0440 га, проведену Управлінням Держгеокадастру в Уманському районі Черкаської області від 17.05.2004 року; 4) встановити наступний порядок користування земельною ділянкою: в користування ОСОБА_3 передати земельну ділянку площею 0,0336 га, а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передати земельну ділянку площею 0,0671 га, встановити сервітут на користь ОСОБА_3 по земельній ділянці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , площею 0,0039 га, вид сервітуту - «право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху» (позначений штрихуванням червоною фарбою).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23.01.2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення їх прав, свобод чи законних інтересів відповідачем Уманською міською радою при ухваленні рішення згідно норм чинного законодавства України та ОСОБА_3 при набутті права власності на земельну ділянку.

Враховуючи обставини справи, суд прийшов до висновку, що позивачами при зверненні до суду із зазначеними позовними вимогами не вірно обрано спосіб захисту.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись із рішенням суду, представник позивачів адвокат Ульченко С. О. подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вважає, що оскаржуване рішенняне відповідає вимогам ЦПК України, у зв?язку з неповним з?ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також у зв?язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 набула у власність земельну ділянку під будинком що перебуває у спільній частковій власності, без дотримання вимог законодавства, не повідомивши позивачів про здійснення процесу приватизації земельної ділянки під будинком, не погодивши зі співвласниками будинку межі земельної ділянки, а також отримала земельну ділянку не дотримуючись принципу розподілу прав на земельну ділянку співвласників будинку пропорційно часткам співвласників у спільному майні.

Крім цього, зазначив, що висновок суду щодо не використання позивачами права на приватизацію земельної ділянки, є передчасним, оскільки саме через дії ОСОБА_3 , позивачі не можуть приватизувати земельну ділянку під спільним нерухомим майном, відповідно до часток у праві власності на вказаний житловий будинок.

Виходячи з викладеного, просить апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзиви на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов 09.04.2025 року до Черкаського апеляційного суду через підсистему «Електронний суд», Уманська міська рада просить судове рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу представника позивачів ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вказує, що позивачі не скористались своїм законним правом щодо оскарження рішення у встановлений законом термін. Станом на сьогодні рішення Уманської міської ради № 13-28/24 від 18.02.2004 року є чинним та законним.

Зазначив, що виходячи із обставин справи, термін на оскарження рішення Уманської міської ради у позивачів закінчився.

19.05.2025 року до Черкаського апеляційного суду м. Черкаси надійшов відзив ОСОБА_3 , в якому остання вказала, що викладені в апеляційній скарзі аргументи протирічать фактичним обставинам справи та суперечать чинному законодавству.

Зазначила, що 03.09.1982 на підставі Договору купівлі-продажу придбала 1/3 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 1128 кв. м. Власником інших 2/3 частин будинку був ОСОБА_6 .

Будинок був фактично розділений на дві квартири з окремими входами. З того часу відповідач користувалася відповідною частиною земельної ділянки, що раніше належала попередньому власнику ОСОБА_7 , але ОСОБА_6 був незадоволений таким розподілом, у зв`язку з чим відповідач звернулася до суду.

Рішенням Уманського міського нарадного суду від 29.08.1983 у справі № 2-520-1983 ОСОБА_3 виділено у користування земельну ділянку площею 343 кв. м, а ОСОБА_6 - площею 496 кв. м, двір залишено у спільному користуванні. Рішення суду оскаржене не було та набрало законної сили.

01.10.2003 ОСОБА_3 звернулась із заявами про інвентаризацію та приватизацію земельної ділянки площею 0,440 га. Після виготовлення документації, 12.02.2004 Управління земельних ресурсів погодило передачу землі у приватну власність. Рішенням Уманської міської ради від 18.02.2004 земельну ділянку передано у приватну власність ОСОБА_3 , а 17.05.2004 вона отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0440 га, включаючи 0,0086 га спільного користування.

Претензій з боку позивачів до моменту подання позову не було. Про приватизацію землі були обізнані всі співвласники ще з 1983 року, адже в 2003 році проводились геодезичні роботи в їхній присутності, без заперечень.

З огляду на викладене, враховуючи пропущення строку позовної давності для звернення до суду, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Уманського міськрайонного суду від 23.01.2025 залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом встановлено, що ОСОБА_4 був власником 2/3 частин житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 1128 кв. м, вище зазначене майно набуте ОСОБА_4 в порядку спадкування: 1/9 частина будинку - згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.05.1994, зареєстровано в реєстрі за № 2-1411; 4/9 частини будинку - згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.11.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 3-3122; 1/9 частини будинку згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.11.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 3-3121 (т. 1, а.с.26 32).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 13.09.2022 серії НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 199).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.10.2023, зареєстрованого в реєстрі за № 862 та витягу з Державного реєстру речових прав № 350147911 від 12.10.2023 ОСОБА_1 отримала право власності на 1/3 житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 212 213).

Згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.10.2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 863 та витягу з Державного реєстру речових прав № 350148553 від 12.10.2023 року ОСОБА_2 отримав право власності на 1/3 житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 214 215).

Власником 1/3 частини будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 1128 кв. м, є ОСОБА_3 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 03.09.1982 (т. 1, а.с.53 56).

Рішенням Уманського міського народного суду Черкаської області по справі № 2-520-1983 р. від 29.08.1983 ОСОБА_3 в домоволодінні, розташованому в АДРЕСА_1 виділено в користування земельну ділянку під № І площею 343 кв. м, а ОСОБА_6 під № ІІ площею 496 кв. м., як вказано на схемі розподілу червоною фарбою від 20.04.1983, а двір залишити в спільному користуванні (т. 1, а.с.57).

01.10.2003 року ОСОБА_3 , маючи право на приватизацію земельної ділянки, якою вона користувалась, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , звернулася із заявами до Уманського міського земельно-кадастрового бюро з проханням провести інвентаризацію земельної ділянки та зробити розподіл з її співвласниками та вказала свою частку домоволодіння 1/3 і виготовити технічну документацію, та до Уманської міської ради Черкаської області про передачу їй безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,440 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства (т. 1, а.с. 38 39).

Згідно поданих заяв ОСОБА_3 , Уманське міське земельно-кадастрове бюро провело відповідну роботу та виготовило технічну документацію, в тому числі і план встановлених меж та кадастровий план земельної ділянки, інші документи, які необхідні для приватизації цієї земельної ділянки (т. 1, а.с. 43 47).

29.09.2003 Управління містобудування і архітектури Виконавчого комітету Уманської міської ради ухвалило Висновок «Щодо умов використання земельної ділянки та наявності містобудівних обмежень та обтяжень для відведення земельної ділянки», згідно якого надано ОСОБА_3 можливість оформити право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку (т. 1, а.с. 59).

10.11.2003 було складено Акт польової прийомки робіт відносно зазначеної земельної ділянки про встановлення меж землекористування ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1002 га, де, зокрема, зазначено по Висновку: «Матеріали можуть служити основою для встановлення норми визначення ділянки по фактичному користуванню та видачі Державного акту на право володіння землею», підписаний начальником Управління земельних ресурсів в м. Умань Черкаської області ОСОБА_8 та інженером геодезистом Максименко О.О. (т. 1, а.с. 48).

12.12.2004 начальник Уманського міського управління земельних ресурсів Держкомзему України Кузуб В. В. постановив Висновок «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 в приватну власність ОСОБА_3 », яким погодив передачу вказаної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3 (т. 1, а.с. 38)

Рішенням Уманської міської ради від 18.02.2004 року № 13-28/24 «Про розгляд звернень підприємств, установ та громадян з питань землекористування, приватизації земельних ділянок» передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 440 кв. м для обслуговування житлового будинку, в т.ч. 86 кв. м спільне користування, по АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 61).

17.05.2004 ОСОБА_3 на підставі рішення Уманської міської ради від 18.02.2004 № 13-28/24 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0440 га по АДРЕСА_4 , з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, в т.ч. спільне користування 0,0086 га, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 4817 (т. 1, а.с.25).

Як вбачається з Технічної документації по підготовці державного акту на право приватної власності на землю гр. ОСОБА_3 , станом на 2003-2004 роки, загальний розмір спірної земельної ділянки 1002 кв. м (т. 1, а.с. 34 37)

Згідно Технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. ОСОБА_3 , станом на 2021 рік, загальний розмір спірної земельної ділянки 1007 кв. м. З пояснювальної записки вбачається, що при вимірюванні земельної ділянки різними приладами допускається похибка (т. 2, а.с.7 43).

За клопотанням адвоката Ульченка С. О. судовим експертом Гнатоком В. Г. проведена судова земельно-технічна експертиза від 28.04.2021 на розгляд якої поставлені такі питання: 1) Які саме будівлі знаходяться на ділянці кадастровий номер :04:001:0230 згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 17.05.2004 ЧР 121542?; 2). Які саме будівлі знаходяться на ділянці кадастровий номер :04:001:0230 згідно даних державного зомельного кадастру?; 3) Яким чином використовується дана земельна ділянка в натурі? 4) Які можливі варіанти розподілу земельної ділянки АДРЕСА_1 площею 0,1007 га, при умові відсутності приватизації її частики ОСОБА_3 .? (т. 1, а.с. 71 94).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачів, представника позивачів адвоката Ульченка С. О., представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Білана О. Є., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанцій виходив із того, що позивачами не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення їх прав, свобод чи законних інтересів відповідачем Уманською міською радою при ухваленні рішення згідно норм чинного законодавства України та ОСОБА_3 при набутті права власності на земельну ділянку.

Колегія судів погоджується із таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У ч. 1 ст. 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначає порушене, невизнане чи оспорюване право або охоронюваний законом інтерес, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

При цьому, відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин (постанова Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 916/2040/20).

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Гарантоване ст. 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Верховним Судом у постанові від 29 серпня 2023 року у cправі № 910/5958/20 зазначено, що реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ГПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити. Близький за змістом правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 761/45721/16-ц.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, у тому числі, щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги (такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19.09.2019 у справі № 924/831/17, від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 22.09.2022 у справі № 924/1146/21, від 06.10.2022 у справі № 922/2013/21, від 17.11.2022 у справі № 904/7841/21).

При цьому відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04.12.2019 у справі № 910/15262/18, від 03.03.2020 у справі № 910/6091/19).

Поряд з цим у названих постановах Верховного Суду також відзначено, що у разі з`ясування обставин відсутності порушеного права позивача (що є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові), судам не потрібно вдаватись до оцінки спірного правочину на предмет його відповідності положенням законодавства.

Звертаючись до суду з даним позовом до відповідачів ОСОБА_3 та Уманської міської ради, первісний позивач ОСОБА_4 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення Уманської міської ради від 18.02.2004 року № 13-28/24 в частині передачі у приватну власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 440 кв. м для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0440 га та скасувати Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЧР № 121542 від 17.05.2004; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0440 га, проведену Управлінням Держгеокадастру в Уманському районі Черкаської області від 17.05.2004; встановити порядок користування земельною ділянкою, а також встановити сервітут на користь ОСОБА_3 по земельній ділянці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Статтею 152 ЗК України визначено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом встановлено, щовідповідач ОСОБА_3 03.09.1982 згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбала 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 . В даному договорі зазначено, що в користування покупця відходять приміщення: веранда 2-1, кімната 2-2, кімната 2-3; сарай «Б», погріб «Г», вбиральня «Д». Будинок розташований на присадибній земельній ділянці розміром 1128 кв. м.

У відповідності до інвентарної справи № 2398 початої 29.06.1978, закінченої 29.07.1982 в журналі внутрішніх обмірів і підрахунку площ приміщень будівлі А вказано назви частин приміщень по квартирах АДРЕСА_5 та АДРЕСА_6 з конкретизацією їх назв та площ.

Іншим співвласником 2/3 частин житлового будинку АДРЕСА_1 , на час придбання відповідачкою 1/3 частки, являвся ОСОБА_6 .

Статтею 90 ЗК УРСР в редакції виникнення спірних правовідносин визначено, що на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить у користування всіх співвласників будівлі.

Рішенням Уманського міського народного суду Черкаської області по справі № 2-520-1983 р. від 29.08.1983 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про встановлення порядку користування ОСОБА_3 в домоволодінні, розташованому в АДРЕСА_1 виділено в користування земельну ділянку під № І площею 343 кв. м, а ОСОБА_6 під № ІІ площею 496 кв. м, як вказано на схемі розподілу червоною фарбою від 20.04.1983, а двір залишено в спільному користуванні.

Після смерті ОСОБА_6 04.11.1993 належна йому частина житлового будинку була успадкована спадкоємцями: 1/9 частина будинку - згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.05.1994 зареєстрованого в реєстрі за № 2-1411 первісним позивачем сином ОСОБА_4 ; 4/9 частини будинку дружиною ОСОБА_9 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ); 1/9 частини будинку ОСОБА_10 (18.05.1994).

У відповідності до ст. 30 ЗК України 1991 року, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, при переході права власності громадян на житловий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів.

Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується радами народних депутатів відповідно до вимог ст. 23 цього Кодексу.

01.10.2003 ОСОБА_3 , маючи право на приватизацію земельної ділянки, якою вона користувалась, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , звернулася із заявами до Уманського міського земельно-кадастрового бюро з проханням провести інвентаризацію земельної ділянки та зробити розподіл з її співвласниками та вказала свою частку домоволодіння 1/3 і виготовити технічну документацію, та до Уманської міської ради Черкаської області про передачу їй безкоштовно у приватну власність земельної ділянки площею 0,440 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства.

Згідно ст. 81 ЗК України в редакції, що діяла на час вчинення спірних правовідносин, підставами набуття права власності на землю громадянами України є придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування, прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України, в редакції на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно поданих заяв ОСОБА_3 , Уманське міське земельно-кадастрове бюро провело відповідну роботу та виготовило технічну документацію, в тому числі і план встановлених меж та кадастровий план земельної ділянки, інші документи, які необхідні для приватизації цієї земельної ділянки.

29.09.2003 Управління містобудування і архітектури Виконавчого комітету Уманської міської ради ухвалило Висновок «Щодо умов використання земельної ділянки та наявності містобудівних обмежень та обтяжень для відведення земельної ділянки», згідно якого надано ОСОБА_3 можливість оформити право власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку.

10.11.2003 було складено Акт польової прийомки робіт відносно зазначеної земельної ділянки про встановлення меж землекористування ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 , загальною площею 0,1002 га, де, зокрема, зазначено по Висновку: «Матеріали можуть служити основою для встановлення норми визначення ділянки по фактичному користуванню та видачі Державного акту на право володіння землею», підписаний начальником Управління земельних ресурсів в м. Умань Черкаської області ОСОБА_8 та інженером геодезистом Максименко О.О.

Начальником Уманського міського управління земельних ресурсів Держкомзему України Кузуб В. В., 12.12.2004 постановлено Висновок «Про передачу земельної ділянки по АДРЕСА_1 в приватну власність ОСОБА_3 », яким погоджено передачу вказаної земельної ділянки у приватну власність ОСОБА_3 .

Рішенням Уманської міської ради від 18.02.2004 № 13-28/24 «Про розгляд звернень підприємств, установ та громадян з питань землекористування, приватизації земельних ділянок» передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 440 кв. м для обслуговування житлового будинку, в т. ч. 86 кв. м спільне користування, по АДРЕСА_1 .

17.05.2004 року ОСОБА_3 на підставі Рішення Уманської міської ради від 18.02.2004 № 13-28/24 отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0440 га по АДРЕСА_4 , з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, в т. ч. спільне користування 0,0086 га, який зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 4817. На плані меж земельної ділянки даного Державного акта відображено земельну ділянку площею 0,0354 га передану в приватну власність ОСОБА_3 та земельну ділянку спільного користування.

З 2004 року, з часу приватизації земельної ділянки ОСОБА_3 ,жоден з попередніх співвласників житлового будинку, а саме ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , в тому числі і ОСОБА_4 , як власник 1/9 частини житлового будинку та користувач у відповідній частці земельної ділянки, до жовтня 2019 року (звернення до виконавчого комітету Уманської міської ради стосовно вигрібної ями) не ставили питання про порушення ОСОБА_3 їх прав як землекористувачів спірної земельної ділянки. При цьому, Уманська міська рада, даючи відповідь ОСОБА_4 25.11.2019 за № 02-01/С-1318 на його звернення, послалась на те, що вигрібна яма знаходиться на земельній ділянці спільної приватної власності, на що був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЧР № 121542.

На час звернення до суду з даним позовом первісний позивач ОСОБА_4 являвся власником 6/9 частин житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування: 1/9 частини будинку - згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.05.1994, зареєстрованого в реєстрі за № 2-1411 після спадкодавця ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 4/9 частин будинку - згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.11.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 3-3122 після спадкодавця ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 1/9 частини будинку згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.11.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 3-3121 після спадкодавця ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Частинами 1, 4 ст. 120 ЗК України, в редакції чинній на час набуття права власності первісним позивачем на 5/9 частин житлового будинку визначено, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Відповідно до ст. ст. 1225 ЦК, в редакції чинній на час набуття права власності первісним позивачем на 5/9 частин житлового будинку, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням їх цільового призначення.

До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший розмір не визначений заповітом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Отже у справі, що переглядається первісний позивач ОСОБА_4 та його правонаступники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як спадкоємці за законом, оспорюють рішення Уманської міської ради від 18.02.2004 № 13-28/24 в частині передачі у приватну власність земельної ділянки площею 440 кв. м (з яких 0,0354 га для обслуговування житлового будинку в т. ч. у спільне користування 0,0086 га), яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_3 .На підставі оскаржуваного рішення органу місцевого самоуправління відповідачу ОСОБА_3 17.05.2004 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0440 га по АДРЕСА_4 , з цільовим призначенням - для обслуговування жилого будинку, в т. ч. спільне користування 0,0086 га.

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом ОСОБА_4 є спадкоємцем наступних частин житлового будинку АДРЕСА_1 : 1/9 частина будинку - згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.05.1994, зареєстровано в реєстрі за № 2-1411 після спадкодавця ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ; 4/9 частини будинку - згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.11.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 3-3122 після спадкодавця ОСОБА_9 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ; 1/9 частини будинку згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.11.2011, зареєстрованого в реєстрі за № 3-3121 після спадкодавця ОСОБА_10 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Таким чином відповідач ОСОБА_3 набула право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_7 , що підтверджується Державним актом Серія ЧР № 121542, який виданий на підставі оспорюваного рішення міської ради від18.02.2004 № 13-28/24, а первісний позивач отримав у власність 1/9 частину житлового будинку АДРЕСА_8 , а 5/9 частин 10.11.2011. На час прийняття оспорюваного рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки відповідачу у первісного позивача не виникло право власності на 5/9 частин будинку, а отже і права користування на відповідну частину земельної ділянки.

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про те, що позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів щодо порушення їхніх прав, свобод чи законних інтересів відповідачем Уманською міською радою при ухваленні оскаржуваного рішення та ОСОБА_3 при набутті права власності на земельну ділянку є правильним та обґрунтованим. Такі висновки прийняті з дотриманням норм матеріального права.

Згідно ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин.

За змістом вказаних процесуальних норм, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачами не надано належних та допустимих доказів, які вказували на порушення їх прав, свобод чи законних інтересів відповідачами.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Скаржник не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову зроблені з належним з`ясуванням дійсних обставин справи, дослідженням та оцінкою наданих сторонами доказів, з правильним застосуванням норм матеріального права, то згідно зі ст. 375 ЦПК України це є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Ульченка Сергія Олександровича на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 січня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Уманської міської ради, третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Черкаській області, про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, припинення права власності та скасування державного акту, скасування державної реєстрації земельної ділянки, встановлення порядку користування земельною ділянкою залишити без задоволення.

Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 23 червня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: Н. І. Гончар

Т. Л. Фетісова