Справа № 750/2158/25
Провадження № 2/750/1216/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова у складі:

судді Косенка О.Д.,

секретар Костюк С.О.,

за участю позивача, представника позивача, представника відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Марченка Руслана Григоровича до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - Позивач) в особі представника - адвоката Марченка Руслана Григоровича звернувся до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_2 (далі - Відповідач) про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, більше ніж 5 років.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що починаючи з весни 2004 року Позивач та ОСОБА_3 липня 2004 року спільно проживати однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у належній ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та вести спільне господарство.

У 2024 році вони мали намір формалізувати свої стосунки й зареєструвати шлюб. За спільним волевиявленням 18.06.2024 Позивач та ОСОБА_3 подали відповідну заяву до відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 22 червня 2024 року вони подали заяву про перенесення дати державної реєстрації шлюбу на 23.07.2024, а 20.07.2024 за обопільною згодою, вирішили перенести дату шлюбу на 06.08.2024.

Готуючись до весілля, 14.07.2024 Позивачем у магазині ювелірних прикрас були обрані та частково оплачені весільні обручальні каблучки, але зареєструвати шлюб Позивач та ОСОБА_3 не встигли, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 передчасно померла.

29 липня 2024 Позивачем було здійснено поховання своєї цивільної дружини ОСОБА_3 .

Позивач вказує, що увесь час спільного проживання та до самої смерті ОСОБА_3 , вони були справжньою сім`єю, мали спільний бюджет, фактично виконували права та обов`язки подружжя, витрачали спільні кошти на придбання продуктів харчування, здійснювали спільні прогулянки, всі свята проводили в колі рідних та друзів, про що свідчать спільні фотографії за різні періоди часу, починаючи з 2004 та закінчуючи 2024 роком. Спільно придбавали побутову техніку (пральна машина, холодильник, мікрохвильова піч, телевізор), меблі у квартиру (шафа, стіл) та проводили ремонт квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується показами свідків, які були друзями родини та досить бували у них у гостях.

За життя ОСОБА_3 набула права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач стверджує, що на даний час продовжує доглядати належну покійній квартиру та сплачувати за неї комунальні послуги, а також розпоряджатися її майном.

25 жовтня 2024 року Позивач звернувся до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора Олександра Володимировича із заявою про прийняття спадщини за законом. Нотаріусом були прийняті всі наявні у Позивача документи, та відкрита спадкова справа за № 158/2024 після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 . Проте, довідкою від 25.10.2024 №356/01-16 нотаріус повідомив Позивача, що серед поданих ним документів відсутнє свідоцтво про його шлюб із ОСОБА_3 та роз`яснив про необхідність підтвердження факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в судовому порядку.

Встановити факт проживання однією сім`єю Позивача та ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу Позивач може лише в судовому порядку. Встановлення даного юридичного факту пов`язано з правом спадкування.

Оскільки у даному випадку наявний інший спадкоємець після смерті ОСОБА_3 , а саме сестра покійної ОСОБА_2 , на права якої може вплинути встановлення факту проживання Позивача і ОСОБА_3 однією сім`єю, тому дана позовна заява подається в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.02.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 17.04.2025 продовжено строк підготовчого судового засідання на тридцять днів.

У порядку та строк, визначені судом, відзив на позов до суду не надходив.

24 березня 2025 представником Відповідача адвокатом Кравченком Володимиром Володимировичем через канцелярію суду надано Письмові пояснення проти позову. 22 квітня 2025 року через систему «Електронний суд» представником Позивача адвокатом Марченком Русланом Григоровичем подано Заперечення проти письмових пояснень Відповідача.

Указані документи не є заявами по суті справи чи заявами з процесуальних питань у розумінні Глави 1 Розділу ІІІ ЦПК України, а тому при розгляді справи судом не враховуються.

Ухвалою суду від 09.05.2025 закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 17.06.2025.

У судовому засіданні представник Позивача адвокат Марченко Руслан Григорович позовні вимоги підтримав, надав поясненні, аналогічні змісту позовної заяви.

Крім того, звернув увагу суду, що Позивач та ОСОБА_3 проживали разом приблизно з 1999 року у батьків Позивача, а з 2004 у квартирі, яка належала ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності, вважали себе сім`єю. Оскільки встановлення факту спільного проживання Позивача та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу понад 5 років надасть Позивачу статус спадкоємця четвертої черги, він зможе реалізувати свої права як спадкоємця на зміну черговості одержання прав на спадкування шляхом укладення відповідного договору з Відповідачем як іншим спадкоємцем, або у судовому порядку.

Також представник Позивача повідомив суд, що на даний час розгляд питання про видачу Відповідачу свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_3 нотаріусом зупинено до набрання законної сили рішенням суду у цій справі. Крім Відповідача, інші спадкоємці після смерті ОСОБА_3 відсутні.

Представник Відповідача адвокат Кравченко В.В. проти задоволення позову заперечив, вказавши, що Позивачем у позовній заяві не правильно визначено предмет та підставу позову, відсутня позовна вимога щодо вирішення спору по суті, не залучено до участі у справі як заінтересовану особу - нотаріуса, не витребувано спадкову справу, не встановлено повне коло спадкоємців.

Також представник Відповідача вказав на відсутність належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог, зокрема в частині спільного проживання, ведення спільного побуту та бюджету, спільних витрат, виникнення взаємних прав та обов`язків між Позивачем та ОСОБА_3 притаманних подружжю.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 29.07.2024 (а.с. 27).

Згідно з Договором-замовленням № 2960 від 29.07.2024 на підготовку тіла до поховання (а.с. 7), Договором-замовленням на організацію та проведення поховання № 3446 від 29.07.2024 (а.с. 10) та свідоцтвом про поховання № 56-77 від 29.07.2024 (а.с. 26) 29 липня 2024 Позивачем було здійснено поховання ОСОБА_3 .

Копіями накладних КП «Спецкомбінат КПО» № 3383, № 3384, фіскальних чеків та квитанції до прибуткового касового ордеру № 8 від 30.07.2024 (а.с. 7 зворот - 10 зворот) Позивач здійснив оплату наданих Комунальним підприємством послуг, згідно з вищезазначеними договорами.

За життя ОСОБА_3 набула право власності на об`єкт нерухомого майна, а саме на частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (а.с. 19,19 зворот).

Позивач вказує, що з липня 2004 року він почав спільно проживати із ОСОБА_3 у належній їй квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується допитаними в судовому засіданні свідками ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Також свідками підтверджується той факт, що за час спільного проживання та до самої смерті ОСОБА_3 вона та Позивач фактично проживали як сім`я, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, витрачали спільні кошти на утримання житла, придбавали майно та продукти харчування в інтересах сім`ї, разом проводили дозвілля, несли взаємні права та обов`язки.

Так, свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що з 1986 року вона проживала в одному будинку із ОСОБА_3 . Позивач почав проживати разом із ОСОБА_3 у її квартирі приблизно з 2000 року. З ними також жили батьки ОСОБА_3 . Її батько помер близько 10 назад, а мати прожила ще близько 6 років і теж померла, після чого у квартирі залишилися проживати Позивач та ОСОБА_3 .

Свідок вказує, що вважала Позивача та ОСОБА_3 подружжям, мала з ними дружні відносини, часто бувала в гостях, на спільних святкуваннях разом з родичами та друзями Позивача та ОСОБА_3 . Що вони проживають у цивільному шлюбі свідок не знала.

Також свідок вказала, що ОСОБА_3 та Позивач з часу його заселення до квартири по АДРЕСА_2 не розлучалися, між були гарні стосунки, вони спільно вели домашні справи, закуповували меблі. Після смерті батьків ОСОБА_3 вона та Позивач спільно робили ремонт у квартирі, зокрема замінили вікна, переклеїли шпалери тощо.

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що проживала в одному будинку з Позивачем та ОСОБА_3 . Також вона з 2000 року працювала на одній роботі з позивачем і він вже на той час співмешкав із ОСОБА_3 . Приблизно з 2002 - 2003 року вони почали спільно проживати у квартирі по АДРЕСА_2 .

Відносини між Позивачем та ОСОБА_3 були дуже добрими. Свідок не здогадувалася, що вони не перебувають у зареєстрованому шлюбі, вважала їх подружжям, оскільки поводили вони себе як чоловік і дружина. Також свідок вказала, що систематично зустрічала Позивача та ОСОБА_3 разом за місцем проживання, зокрема, у магазині неподалік їхнього будинку, де вони спільно купляли продукти харчування.

Факт існування між Позивачем та ОСОБА_3 відносин, притаманних для відносин подружжя, зокрема спільного дозвілля в колі рідних та знайомих, підтверджується спільними фотознімками за різні періоди часу (а.с. 28-38 зворот), які досліджені в судовому засіданні.

Копіями квитанцій про проведення операцій через мобільний банкінг АТ «Державний ощадний банк України» від 23.10.2024, 25.11.2024, 30.01.2025 підтверджується факт оплати Позивачем комунальних послуг, які нараховувалися по квартирі за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 12,15), що свідчить про фактичне користування Позивачем та утримання ним квартири після смерті ОСОБА_3 .

Позивач та ОСОБА_3 спільно придбавали побутову техніку, меблі у квартиру та проводили ремонт квартири, що підтверджується наданими Позивачем до суду копіями товарних та фіскальних чеків, рахунків - фактур, накладних, актом приймання-передачі наданих послуг із зазначенням прізвища Позивача (а.с. 39-42 зворот).

Згідно з довідкою від 25.10.2024 року №356/01-16 приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногора Олександра Володимировича (а.с. 6 зворот) 25 жовтня 2024 року Позивач звернувся до вищевказаного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом. У довідці зазначається, що відповідно до ст. 1246 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування мають особи, які проживали із спадкоємцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини і указаний юридичний факт може бути встановлено виключно у судовому порядку.

Згідно із ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до статті 74 Сімейного Кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1259 ЦК України черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство.

Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно з роз`ясненнями Верховного Суду України у листі «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012, доказами, які свідчать про факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу можуть бути: свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного.

У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність, допустимість і достатність таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Суд відхиляє доводи сторони Відповідача в частині тверджень про недоведеність факту проживання Позивача та ОСОБА_3 як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу понад 5 років.

Сторона Відповідача, стверджуючи про недоведеність наявними у матеріалах справи доказами фактів спільного проживання, ведення спільного господарства та бюджету, взаємних прав і обов`язків у відносинах Позивача та ОСОБА_3 , зі своєї сторони конкретних відомостей на спростування таких доводів не вказує.

При цьому Відповідач є близькою родичкою померлої ОСОБА_3 , присутня на родинних фотознімках разом із ОСОБА_3 та Позивачем, а тому мала бути обізнана про дійсний характер їхніх взаємовідносин і володіти інформацією на спростування тверджень Позивача. Натомість жодних доказів суду на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог сторона Відповідача не надала, клопотань про їх витребування судом, про виклик свідків, тощо не заявляла.

У суду відсутні підстави ставити під сумнів правдивість та об`єктивність показань свідків. Їхні пояснення є логічними, послідовними, узгоджуються з іншими матеріалами справи та підтверджують, що Позивач та ОСОБА_3 протягом тривалого часу (понад 20 років) проживали спільно, а характер їхніх взаємовідносин давав підстави свідкам вважати їх чоловіком та дружиною.

Досліджені в судовому засіданні фотознімки вказують на тривалість стосунків Позивача та ОСОБА_3 , оскільки зроблені у різні періоди часу. Їхня достовірність та зображення на них саме Позивача та ОСОБА_3 . Відповідачем не заперечується.

Документи щодо оплати Позивачем комунальних послуг по квартирі по АДРЕСА_3 , хоча й стосуються періоду після смерті ОСОБА_3 , проте підтверджують фактичне відкрите користування Позивача квартирою померлої.

Згідно зі ст.11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов`язалася поховати померлого. Здійснення поховання ОСОБА_3 саме Позивачем за наявності у померлої близького родича є свідченням близьких стосунків Позивача та ОСОБА_3 , притаманних для подружжя.

Визнаючи подані Позивачем докази достатніми та достовірними, суд надає їм оцінку в сукупності та взаємозв`язку, керуючись практикою ЄСПЛ щодо урахуванням принципу «балансу вірогідностей».

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) та в постанові від 21.06.2023 року у справі №916/3027/21.

В своїй постанові від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на висновках про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.

Зважаючи на вищевикладене, керуючись принципом «балансу вірогідностей», суд ваважає обгрунтованими та підтвердженими належними доказами доводи Позивача щодо фактичного проживання його та ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіки та жінки без реєстрації шлюбу понад 5 років.

Стосовно інших доводів сторони Відповідача, зокрема щодо незалучення до участі у справі третіх осіб, відповідності підстав, предмету позову та належності способу захисту порушених чи оспорюваних прав, суд доходить наступних висновків.

Суд не погоджується із твердженням сторони Відповідача щодо необхідності залучення до участі у справі в якості третьої особи нотаріуса. Так, згідно з вимогами ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляються самостійні вимоги щодо предмету спору, залучаються до участі у справі на стороні позивача або відповідача. Натомість нотаріус не відноситься до суб`єктів матеріальних відносин, які лежать в основі вчинення нотаріальних дій. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасників нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може у даному випадку виступати у справі на стороні того чи іншого учасника справи. Нотаріус у даній справі не є особою, прав і обов`язків якого стосується спір, оскільки відсутня його юридична заінтересованість в результатах розгляду справи судом і реалізації прийнятого по ньому рішення.

Щодо обраного Позивачем способу захисту, з огляду на встановлені судом предмет та підстави позову, суд зазначає, що необхідність встановлення факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу не завжди пов`язано з вирішенням спору щодо майна. Вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, від якого залежить виникнення в силу закону права спільної сумісної власності на майно, можуть бути розглянуті (за відсутності спору щодо поділу цього майна) у відповідному провадженні. При цьому мають значення правові підстави звернення позивача з позовом.

Правова підстава позову - це визначені в позовній заяві обставини (юридичні факти), на яких позивач ґрунтує свої вимоги щодо захисту права або законного інтересу. Ці обставини мають бути підтверджені нормами права, тобто посиланнями на конкретні статті законів, інших нормативно-правових актів, які регулюють спірні правовідносини.

Суд погоджується з позицією представника Відповідача, що у позовній заяві відсутні чіткі вказівки та нормативні посилання, які б визначали правову природу позовних вимог у контексті наслідків, на досягнення яких вони спрямовані, що в свою чергу впливає на визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин.

Зокрема, у позові міститься посилання на ст. 74 СК України, за якою проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Разом з тим у судовому засіданні сторона Позивача надала пояснення, що метою звернення до суду є подальше врегулювання спадкових правовідносин, зокрема, вирішення шляхом домовленостей з Відповідачем або у судовому порядку питання зміни черговості спадкування.

Також у судовому засіданні сторона Позивача повідомила суд про зупинення нотаріусом видачі свідоцтва про спадщину до набрання законної сили рішенням суду у цій справі. Сторона Відповідача указану обставину не заперечила.

Відповідно до п. п. 4.15 п. 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, за обґрунтованою письмовою заявою заінтересованої особи, яка звернулась до суду, та на підставі отриманого від суду повідомлення про надходження позовної заяви заінтересованої особи, яка оспорює право або факт, про посвідчення якого просить інша заінтересована особа, вчинення нотаріальної дії зупиняється до вирішення справи судом.

Тобто видача свідоцтва про право на спадщину може бути зупинена у випадках, коли між спадкоємцями виникає спір щодо спадкового майна, і цей спір розглядається в суді.

Отже, факти звернення Позивача до нотаріуса щодо оформлення спадщини, зупинення видачі Відповідачу свідоцтва про право на спадщину, а також встановлені судом мотиви звернення Позивача до суду, дають підстави для висновку, що між сторонами справи на час її розгляду вже існує спір щодо поділу спадкового майна після смерті ОСОБА_3 , який має бути вирішений на підставі правового регулювання, визначеного у книзі 6 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункт 14)).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 09 лютого 2021 року у справі № 381/622/17 (пункт 14)).

Спірні правовідносини стосуються встановлення в судовому порядку факту, що має юридичне значення, а саме проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

За відсутності спору про право цивільне юридичні факти підлягають встановленню судом у порядку окремого провадження.

Оскільки у даному випадку наявний спір про право, який розглядається у порядку позовного провадження, він має бути вирішений судом по суті.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частинами першою, другою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Позивачем заявлено вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу, задоволення якої не призведе до остаточного вирішення спору.

Суд зазначає, що унаслідок встановлення юридичного факту, про який просить Позивач, його майнові права не змінюються, а ухвалення рішення про встановлення такого юридичного факту, зокрема для преюдиційності у іншому спорі, є недопустимим.

Суд звертає увагу, що оскільки вищезазначений факт має юридичне значення для подальшого вирішення спору про право, обставини на які посилаються сторони та відповідні докази можуть бути досліджені та покладені в основу рішення при розгляді судом спору, зокрема у справах щодо визнання права власності на майно в порядку статті 74 СК України, про зміну черговості одержання права на спадщину в порядку статті 1259 ЦК України чи інших.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20 та ін).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 та п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

З огляду на відмову в задоволенні позову, а також на відсутність вимоги жодної із сторін про відшкодування судових витрат, рішення про їх розподіл судових рішень суд не ухвалює.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 15, 76, 80, 81, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, ст. ст.15, 16, 1259 ЦК України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернігівського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Повне рішення судом складено 23.06.2026.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя Олег КОСЕНКО