18.06.2025 Справа № 363/1290/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Чіркова Г.Є.,

при секретарі Пчолкіну М.В.,

за участю представник позивача ОСОБА_1 ,

представник третьої особи Єреми В.В. ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом у зв`язку з розпадом сім`ї, що є підставою для розірвання шлюбу. В позові також порушив питання про залишення проживання малолітніх дітей разом з ним.

В позовній заяві зазначив, що з відповідачкою шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, а тому подальше збереження сім`ї є неможливим і суперечить його інтересам, коли з літа 2024 року спільні малолітні діти сторін проживають разом з ним. Також зазначив, що у нього з відповідачкою є певна нестабільна домовленість про постійне місце проживання малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним за його постійним місцем проживання, що в свою чергу потребує затвердження відповідним судом рішенням.

Відповідачка подала заяву про визнання позову, в якій надала свою згоду на розірвання шлюбу та визначення проживання малолітніх дітей разом з позивачем. Просила розглянути справу у її відсутність.

Представник позивача в суді позов підтримав та наполягав на його задоволенні з викладених у ньому підстав, оскільки відповідачка подала заяву про визнання позову.

Представник третьої особи в суді поклалася на розсуд суду.

Заслухавши представника позивача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Матеріалами справи встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 21 липня 2021 року, від якого мають двох малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 21 липня 2021 року, та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 03 червня 2023 року.

Згідно довідки ВЧ НОМЕР_3 №5110 від 27 травня 2025 року, солдат ОСОБА_4 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_3 з 15 травня 2025 року по теперішній час.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Як передбачено ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Згідно ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Відповідно до ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

З письмових матеріалів справи встановлено, що подальше спільне життя подружжя й збереження сім`ї є неможливим та інтересам сторін не відповідає, що згідно ч. 2 ст. 112 СК України є підставою для розірвання шлюбу.

Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Що стосується позовних вимог про залишення проживання дітей разом з батьком з батьком, то суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що сторони зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема ОСОБА_3 з 09 липня 2005 року, а ОСОБА_4 з 12 серпня 2021 року.

Відомості щодо зареєстрованого місця проживання їхніх малолітніх дітей у справі відсутні.

Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частиною 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно ч. 2 ст. 6 СК України, малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Як вбачається із ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України, При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до ст.160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Згідно ст. 161 СК України, в свою чергу, врегульовано процедуру визначення місця проживання дитини в разі наявності спору між батьками.

А отже, відповідно до ст. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Виходячи з вище викладеного, з норм СК України можна дійти висновку про те, що в разі якщо спір між батьками відсутній, місце проживання дитини визначається за згодою батьків, тобто в договірному порядку, а судом лише за наявності між батьками спору.

З позовної заяви вбачається, що спільні малолітні діти сторін - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з народження проживають разом з батьком ОСОБА_3 і за цей час питання про зміну або визначення місце проживання малолітніх дітей, як з боку матері, так і з боку батька не порушувалось. Більш того, в матеріалах справи наявна заява відповідачки ОСОБА_4 про згоду на проживання її малолітніх дітей разом з батьком.

Крім того, у справі відсутні й суду не надано висновок Служби у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області щодо розв`язання питання про визначення місця проживання дітей сторін, а також відомості про обстеження умов їх проживання, коли батьки до вказаної Служби у справах дітей та сім`ї в установленому законом порядку для отримання зазначених документів не зверталися.

Вказані обставини вказують на те, що сторонами досягнуто згоди щодо місця проживання їх малолітніх дітей - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У той же час процедури визначення місця проживання дитини, в разі відсутності спору між батьками, в судовому порядку із залученням суду не існує. Будь-яких доказів про існування спору щодо визначення місця проживання малолітніх дітей суду не надано, коли в справі наявні лише копії документів, що посвідчують особи сторін та реєстрацію їх шлюбу.

Це узгоджується із завданням та основними засадами цивільного судочинства, відповідно до яких, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором і кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст.ст. 4, 5 ЦПК України).

Тобто в судовому порядку згідно ЦПК України розглядається лише справи про захист невизнаних, оспорених або порушених прав свобод та інтересів, коли між сторонами існує реальний спір щодо тих чи інших правовідносин.

Згідно роз`яснень даних у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини.

Як вбачається з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18, нормами СК України, ЦПК України не передбачено вирішення питання про залишення проживання дитини, а передбачено лише вирішення спору про визначення місця проживання дитини. Сутність та правову природу поняття "залишення проживання дитини", правові наслідки, які воно створює для сторін, відмінність вищевказаних понять Верховний Суд не досліджував та відповідної правової оцінки цьому не надавав, коли чинним законодавством України залишення проживання дітей з одним з батьків судом не передбачено.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, передбачено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Отже, оскільки малолітні діти постійно проживають разом з батьком ОСОБА_3 і це питання врегульовано самими сторонами, суд доходить до висновку про відсутність предмета спору, а отже вимога позивача про залишення проживання дітей разом з ним унеможливлює її вирішення по суті, оскільки цим неможливо досягти завдань цивільного судочинства, що на захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав позивача не спрямовано.

Беручи до уваги викладене, провадження за позовом в частині вимог про залишення проживання малолітніх дітей разом з батьком, підглядає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись статтями 200, 206, 255, 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

позовні вимоги в частині розірвання шлюбу задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , зареєстрований 21 липня 2021 року Вишгородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Вишгородському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №289 - розірвати.

Провадження в частині вимог про залишення проживання малолітніх дітей разом з батьком - закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 20 червня 2025 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_4 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідачка: ОСОБА_4 , РНОКПП - НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Петрівської сільської ради Вишгородського району Київської області, знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. Нові Петрівці, вул. Свято-Покровська, 171.

Суддя