ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року

м. Київ

справа № 354/439/23

провадження № 61-5669св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада

2023 року у складі судді Єрмак Н В. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2024 року у складі колегії суддів:

Василишин Л. В., Максюти І. О., Фединяка В. Д.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позов мотивовано тим, що 21 вересня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :10:015:0005, на

АДРЕСА_1 . На вказаній земельній ділянці було розпочато будівництво нерухомого майна, і відповідно до рішення виконавчого комітету Микуличинської сільської ради від 10 вересня 2010 року позивачка набула право власності на квартиру АДРЕСА_2 .

З 2011 року ОСОБА_1 постійно проживає у вказаній квартирі та користується земельною ділянкою. Жодних договорів з відчуження вказаного нерухомого майна вона не вчиняла, свідоцтво про право власності на квартиру не скасоване у встановленому законом порядку.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 довідалась, що право власності на зазначені земельну ділянку і квартиру зареєстровані за ОСОБА_2 .

Позивачка вказувала, що рішеннями приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової О. В. № 29203179 і № 292803221 від

11 квітня 2016 року на підставі заяви ОСОБА_4 і рішення Київського районного суду м. Сімферополя у справі № 123/1941/13-ц проведено реєстрацію права власності на спірну квартиру та земельну ділянку за ОСОБА_4 . Того ж дня рішенням вказаного нотаріуса № 29212150 проведено реєстрацію обтяження на квартиру - іпотеки за іпотечним договором від 11 квітня

2016 року № 1238, іпотекодержателем за яким вказана ОСОБА_2 13 квітня 2016 року рішенням № 29262551 приватний нотаріус зареєструвала обтяження на земельну ділянку - іпотеку за іпотечним договором від 13 квітня 2016 року

№ 1250, іпотекодержателем за яким також вказана ОСОБА_2 . У подальшому 15 квітня 2016 року нотаріус відповідно до рішень № 29280123 і № 29280321 зареєструвала право власності на спірне нерухоме майно за ОСОБА_2

ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів із заявою, за якою були внесені відомості до ЄРДР та розпочато досудове розслідування

у кримінальному провадженні № 0000982 щодо обвинувачення за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України. Ухвалою Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 09 квітня 2020 року у справі № 202/1572/20 встановлено факт використання ОСОБА_4 завідомо підробленого документа (рішення Київського районного суду м. Сімферополя від 11 жовтня 2013 року у справі № 123/1941/13-ц) при оформленні права власності на спірне нерухоме майно, і він свою вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення визнав повністю.

У задоволенні позову (справа № 354/859/20) ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Щетілова О. В., приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області

Леденьов І. С., про визнання незаконними та скасування рішень і записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, відмовлено у зв`язку з неналежним способом захисту порушеного права.

ОСОБА_1 вказувала, що у вказаній справі апеляційний суд встановив, що спірне майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза її волею.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на свою користь належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,15 га з кадастровим номером :10:015:0005 на АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від

21 листопада 2023 року позов задоволено.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 належну їй на праві власності десятикімнатну квартиру

АДРЕСА_4 .

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь

ОСОБА_1 належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :10:015:005, на

АДРЕСА_1 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що спірне майно вибуло з власності

ОСОБА_1 поза її волею, шляхом перереєстрації права власності на інших осіб на підставі підробленого рішення суду. ОСОБА_2 володіє спірним майном незаконно, що є підставою для застосування статті 388 ЦК України про витребування майна з чужого незаконного володіння. При цьому суд вважав, що підстав для застосування строків позовної давності немає, оскільки позовна давність для пред`явлення позовних вимог не сплила, її перебіг зупинений на час дії карантину.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволеня.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від

21 листопада 2023 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився

з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

16 квітня 2024 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу,

у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада

2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2024 року й ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявниця є добросовісним набувачем, оскільки реєстрація її речових прав та набуття нею права власності на спірне нерухоме майно відбулися з дотриманням норм ЦК України, Закону України «Про іпотеку» і Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Суди попередніх інстанцій безпідставно усунулися від належної правової оцінки обставин взаємопов?язаності з діями ОСОБА_4 саме інтересів ОСОБА_1 , а не інтересів ОСОБА_2 , адже ОСОБА_4 з?явився у спірних правовідносинах до набуття ОСОБА_2 права власності на спірне нерухоме майно. Заявлені у справі позовні вимоги адресовані лише до неї, хоча вона не є особою, у власність якої спірне нерухоме майно перейшло поза волею попереднього власника. У справі не встановлено жодного взаємозв?язку обставин кримінального провадження, пов?язаних

з використанням підробленого судового рішення, яке свого часу окремо здійснювалося щодо ОСОБА_4 , із діями ОСОБА_2 . Суди безпідставно відмовили у зупиненні провадження у справі до вирішення кримінального провадження у справі № 202/6324/21

Вказує, що поза увагою судів залишилась та обставина, що вона

у правовідносинах з державою визначається власником спірного нерухомого майна, оскільки рішеннями Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2021 року у справі № 300/6843/21 та від 09 лютого

2022 року у справі № 300/9843/21 встановлено наявність у неї зобов`язань платника податків, що прямо впливають на права та обов`язки власника спірного нерухомого майна та є невід`ємними від них.

Необґрунтовано, на думку заявника, суди відхилили її заяву про застосування позовної давності, не взявши до уваги посилання сторони відповідача щодо початку перебігу строку позовної давності з моменту вибуття спірного майна

з володіння позивача ОСОБА_1 , тобто з 11 квітня 2016 року.

Аргументи інших учасників справи

07 червня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить в задоволенні касаційної скарги відмовити, а рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2024 року залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що доводи викладені в касаційній скарзі, не підтверджують порушення судами норм матеріального і процесуального права, що свідчить про законність і обґрунтованість судових рішень та відсутність підстав для їх скасування.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 30 травня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Яремчанського міського суду Івано-Франківської області.

Зупинено виконання рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2023 року, яке залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2024 року, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

15 липня 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Короткий зміст фактичних обставин справи

На підставі договору купівлі-продажу від 21 грудня 2009 року ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га з кадастровим номером :10:015:0005 на

АДРЕСА_1 , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Микуличинської сільської ради від

10 вересня 2010 року ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_5 .

З 2011 року постійним місцем проживання ОСОБА_1 є квартира

АДРЕСА_6 , в якій вона веде господарство, несе витрати з утримання.

Згідно з інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна рішенням приватного нотаріуса Щетілової О. В. від 11 квітня 2016 року

№ 29203179 на підставі заяви ОСОБА_4 і рішення Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11 жовтня 2013 року

у справі № 123/1941/13-ц проведено державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_4 .

Рішенням приватного нотаріуса Щетілової О. В. від 11 квітня 2016 року

№ 292803221 на підставі заяви ОСОБА_4 і рішення Київського районного суду м. Сімферополя Автономної Республіки Крим від 11 жовтня 2013 року

у справі № 123/1941/13-ц проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :10:015:0005, на АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва й обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за ОСОБА_4 .

Після реєстрації за ОСОБА_4 права власності на спірне нерухоме майно вчинено ряд дій, спрямованих на відчуження цього майна третім особам.

Приватний нотаріус Щетілова О. В. рішенням від 12 квітня 2016 року № 29212150 провела державну реєстрацію обтяження на спірну квартиру на підставі договору іпотеки від 11 квітня 2016 року № 1238, згідно з яким ОСОБА_4 передав в іпотеку ОСОБА_2 нерухоме майно - вказану квартиру

на забезпечення виконання зобов`язань згідно з договором позики від 11 квітня 2016 року. Згідно із вказаним договором іпотеки строк виконання основного зобов`язання - 13 квітня 2016 року, розмір основного зобов`язання

5 000 000,00 дол. США.

Приватний нотаріус Щетілова О. В. рішенням від 14 квітня 2016 року № 29262551 провела державну реєстрацію обтяження на спірну земельну ділянку на підставі договору іпотеки від 13 квітня 2016 року № 1250, згідно з яким, ОСОБА_4 передає в іпотеку ОСОБА_2 вказану земельну ділянку на забезпечення виконання зобов`язань згідно з договором позики від 11 квітня 2016 року. Згідно з вказаним договором іпотеки строк виконання основного

зобов`язання - 14 квітня 2016 року, розмір основного зобов`язання

5 000 000,00 дол. США.

15 квітня 2016 року приватний нотаріус Щетілова О. В. рішенням № 29280123 на підставі договору іпотеки від 11 квітня 2016 року № 1238 провела державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на квартиру

АДРЕСА_3 .

15 квітня 2016 року приватний нотаріус Щетілова О. В. рішенням № 29280321 на підставі договору іпотеки від 13 квітня 2016 року № 1250 провела державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :10:015:0005.

У подальшому приватний нотаріус Леденьов І. С. рішеннями від 15 грудня

2016 року № 32947835 і № 32944401 провів державну реєстрацію обтяження на спірне майно на підставі договору іпотеки від 15 грудня 2016 року № 3448, згідно з яким ОСОБА_2 передала в іпотеку ОСОБА_3 спірну квартиру на забезпечення виконання зобов`язань згідно з договором позики від 09 квітня 2016 року. Згідно з договором іпотеки від 15 грудня 2016 року № 3448 строк виконання основного зобов`язання - 01 квітня 2018 року, розмір основного зобов`язання - 6 462 159,00 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі

№ 202/1572/20 ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України на підставі статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності,

а кримінальне провадження № 0000982 від 29 листопада 2019 року щодо нього закрито.

За змістом вказаної ухали ОСОБА_4 , діючи умисно, реалізовуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на використання завідомо підробленого документа, отримав від невстановленої особи підроблену копію рішення Київського районного суду м. Сімферополь від 11 жовтня 2013 року

у справі № 123/1941/13-ц (провадження № 2/123/1501/2013), згідно

з резолютивною частиною якого позовні вимоги ОСОБА_4 до

ОСОБА_1 , ОСОБА_8 , Акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання договорів недійсними задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_7 ; визнано за

ОСОБА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :10:015:0005, на

АДРЕСА_1 ; визнано недійсним договір іпотеки, укладений між

ОСОБА_1 і АТ «ОТП Банк», посвідчений приватним нотаріусом

Могилевич Л. В. 28 червня 2011 року за реєстровим № 1295; скасовано

в Державному реєстрі речових прав та обтяжень на нерухоме майно запис про реєстрацію іпотеки № 9489471 стосовно квартири АДРЕСА_3 ; скасовано в Державному реєстрі речових прав та обтяжень на нерухоме майно запис про реєстрацію обтяження № 9489539 стосовно квартири АДРЕСА_3 ; скасовано

в Державному реєстрі речових прав та обтяжень на нерухоме майно запис про реєстрацію іпотеки № 9488917 стосовно земельної ділянки з кадастровим номером :10:015:0005, на АДРЕСА_1 ; скасовано в Державному реєстрі речових прав та обтяжень на нерухоме майно запис про реєстрацію обтяження № 9488957 стосовно земельної ділянки

з кадастровим номером :10:015:0005, на

АДРЕСА_1 ; виселено ОСОБА_8 та ОСОБА_1 з квартири

АДРЕСА_3 . Після цього 11 квітня 2016 року

о 15:09 год ОСОБА_4 надав приватному нотаріусу Щетіловій О. В. зазначену копію рішення для проведення нотаріальних дій, тим самим використав завідомо підроблену копію рішення Київського районного суду

м. Сімферополь від 11 жовтня 2013 року у справі № 123/1941/13-ц, яке посвідчено підписом головуючого судді Сенько М. Ф., за що отримав від невстановленої органом досудового слідства особи грошові кошти в розмірі 1 000,00 грн. У підготовчому судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину

у пред`явленому обвинуваченні за частиною четвертою статті 358 КК України визнав повністю, пояснив суду, що обставини вчинення ним злочину відповідають тим обставинам, що зазначені в обвинувальному акті. Ця ухвала суду не оскаржувалась та набрала законної сили 17 квітня 2020 року.

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Щетілова О. В., приватний нотаріус Леденьов І. С., про визнання незаконними та скасування рішень

і записів про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (справа № 354/859/20).

У грудні 2020 року ОСОБА_2 подала до суду зустрічний позов до

ОСОБА_1 , у якому просила визнати за нею право власності на квартиру

АДРЕСА_3 та земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :10:015:0005.

Рішенням Яремчанського міського суду від 16 червня 2022 року, яке залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 і зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, місцевий суд,

з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що суди встановили, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника

ОСОБА_1 поза її волею на підставі неіснуючого судового рішення, а тому ефективним способом захисту прав позивача є віндикаційний позов про витребування такого майна, однак таких позовних вимог ОСОБА_1 не заявляла, а тому підстав для задоволення позову немає.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що на цей час спірне нерухоме майно зареєстроване на праві власності за ОСОБА_2 , а тому саме вона залишається його фактичним володільцем, допоки суд не встановить протилежне; позивач за зустрічним позовом не довела порушення ОСОБА_1 її законних прав та інтересів.

Постановою Верховного Суду від 31 березня 2023 року касаційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 16 червня 2022 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 01 листопада 2022 року залишено без змін.

Залишаючи касаційні скарги без задоволення, Верховний Суд погодився

з висновками судів попередніх інстанцій.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

У пункті 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня

2021 року у справі № 334/3161/17 (провадження № 14-188цс20) зроблено висновок про те, що «за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння,

є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними».

Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі

№ 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 387 ЦК Українивласник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Цивільним законодавством передбачено такий спосіб захисту порушених прав, як віндикація.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого невласника. Це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає

у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця)

з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем)

і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває

у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК Українизалежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК Українивласник має право витребувати своє майно із чужого незаконно володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Власник із дотриманням норм статей 387і 388 ЦК Україниможе витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило

у володіння останнього набувача.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16.

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року

у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року

у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року

у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та інших звернено увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року

у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) зроблено висновок, що якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту

є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння,

є підставою для внесення відповідного запису до Реєстру. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є потрібними для ефективного відновлення порушеного права.

Подібні висновки викладено також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (провадження

№ 12-158гс19), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21), від 09 листопада 2021 року у справі

№ 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20), від 23 листопада 2021 року

у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21).

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо скасування записів про право власності не є потрібним для захисту порушених прав позивача.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема,

у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року

у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року

у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року

у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі

№ 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01 квітня 2020 року у справі

№ 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі

№ 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від

21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

У справі № 354/859/20 суди установили, що спірне нерухоме майно вибуло із володіння власника ОСОБА_1 поза її волею на підставі неіснуючого судового рішення.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 3 Закону України «Про доступ до судових рішень», який набув чинності 01 червня 2006 року, для доступу до судових рішень судів загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Суд загальної юрисдикції вносить до Реєстру всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту

Результат аналізу Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про те, що судові рішення у справі № 123/1941/13 до реєстру не вносились.

У справі № 202/1572/20 за результатом розгляду кримінального провадження № 0000982 від 29 листопада 2019 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 суд установив, що […] ОСОБА_4 , діючи умисно, реалізовуючи свій раптово виниклий злочинний умисел, спрямований на використання завідомо підробленого документа, отримав від невстановленої особи підроблену копію рішення Київського районного суду м. Сімферополь від 11 жовтня

2013 року у справі № 123/1941/13-ц […] ОСОБА_4 свою вину

у пред`явленому обвинуваченні за частиною четвертою статті 358 КК України визнав повністю, суду пояснив, що обставини вчинення ним злочину відповідають тим обставинам, що зазначені в обвинувальному акті.

За обставин цієї справи ОСОБА_4 набув право власності на спірні квартиру та земельну ділянку на підставі підробленого рішення Київського районного суду м. Сімферополь від 11 жовтня 2013 року, що встановлено у справі

№ 202/1572/20. У подальшому спірне нерухоме майно було перереєстроване на підставі договорів іпотеки від 11 квітня 2016 року за ОСОБА_2 , у якої при їх укладенні повинні були б виникнути розумні сумніви щодо підстав набуття

у власність ОСОБА_4 спірного нерухомого майна, оскільки станом на час укладення вказаних договорів іпотеки територія АР Крим була окупована, а тому

ОСОБА_2 , проявивши розумну обачність, ознайомившись зі змістом відповідних документів та, за необхідності, отримавши правову допомогу, мала би зважити на такі обставини при укладенні правочинів, перевірити Єдиний державний реєстр судових рішень на предмет наявності судового рішення, яке слугувало підставою для набуття ОСОБА_4 права власності на спірне нерухоме майно. З огляду на це не можна вважати, що за таких обставин мало місце порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з володіння ОСОБА_1 поза її волею, що також установлено судами у справі № 354/859/20, доказів, які підтверджували б законні підстави для реєстрації за ОСОБА_2 права власності, відповідачка не надала, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для витребування спірного нерухомого майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 .

З огляду на те, що спірне майно вибуло з власності позивачки поза її волею, пред`явлення позову до кінцевого набувача права власності на квартиру та земельну ділянку про їх витребування на підставі статей 387, 388, 396 ЦК України відповідає вимогам закону. Належним відповідачем за позовом про витребування нерухомого майна є особа, за якою зареєстроване право власності на таке майно. Спірне майно зареєстровано за ОСОБА_2 , а тому аргументи касаційної скарги про те, що належним відповідачем є ОСОБА_4

є безпідставними.

Згідно зі статтею 256 ЦК України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах строку позовної давності.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі,

є підставою для відмови у позові.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 зробила висновок, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так

і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

Закон не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані

з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача,

у володіння інших осіб.

Отже, початок перебігу позовної давності за вимогами про витребування майна в порядку статті 388 ЦК України починається з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про вибуття свого майна до іншої особи, яка згодом його відчужила добросовісному набувачу.

За таких обставин доводи заявника про те, що початок перебігу позовної давності розпочався з моменту вибуття спірного майна з володіння

ОСОБА_1 (11 квітня 2016 року), і, відповідно, позивачка звернулась із позовом поза межами трирічного строку позовної давності,

є необґрунтованими.

Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності.

За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний.

Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають.

Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників.

Верховний Суд звертає увагу, що позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення.

Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від

25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18).

Оскільки ОСОБА_1 у вересні 2020 року зверталась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Щетілова О. В., приватний нотаріус Леденьов І. С., про визнання незаконними та скасування рішень і записів про проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, поновлення та припинення права власності (справа

№ 354/859/20) і предметом пред?явленого позову була лише частина вимог, що свідчить про переривання строку позовної давності та початку відліку нового трирічного строку позовної давності, а з цим позовом ОСОБА_1 звернулась до суду 20 березня 2023 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, підстав для застосування строків позовної давності у цій справі немає.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених

у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди заявника із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, арішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2024 року- без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від

21 листопада 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2024 рокузалишити без змін.

Поновити виконання рішення Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 21 листопада 2023 року, яке залишене без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 21 березня 2024 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

Є. В. Коротенко

М. Є. Червинська