Провадження №2/524/2999/25
13.06.2025 року місто Кременчук
Автозаводський районний суд міста Кременчука в складі
головуючого судді Мельник Н.П.,
з участю секретаря судового засідання Стешиної В.О.,
розглянуши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Кременчуці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за борговою розпискою,
06.01.2025 судом отримана інформація про зареєстроване місце проживання відповідача.
07.01.2025 відкрите провадження по справі у порядку загального позовного провадження.
20.02.2025 підготовче провадження по справі закрите із призначенням її до розгляду.
10.04.2025, 13.05.2024, 13.06.2025 у судове засідання позивач, представник позивача та відповідач не з`явилися. Від представника позивача 10.04.2025, 10.05.2025 надійшли заяви про розгляд справи за його відстуності та відсутності позивача, підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові, просив позов задовольнити.
Відповідач неодноразово повідомлявся про дату, час, місце розгляду справи про місце та час судового розгляду, вважається таким, що повідомлений про розгляд справи належним чином на підставі п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України (днем вручення судових повісток є день проставлення у поштових повідомленнях відміток про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси).
Про причини неявки відповідач суду не повідомляв, заяв про розгляд справи за його відсутності, відзив не надав.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, постановляючи заочне рішення (ч.4 ст.223 ЦПК України).
Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних по справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився у судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч.1 ст. 280 ЦПК України).
З урахуванням зазначеного, на підставі ст. ст. 280, 281, ч. 5 ст. 259 ЦПК України суд ухвалив провести на підставі наявних доказів заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими гл. 11 ЦПК України.
Таким чином, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на їх належність, допустимість, достатність, взаємозв`язок у сукупності, з`ясувавши правовідносини, що випливають із встановлених обставин, правові норми, які підлягають застосуванню до них, судом встановлене наступне.
Право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту права, встановлених цивільним законодавством, є зокрема, його визнання (ст. ст. 15, 16 ЦК України).
Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Ст. 202, ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) та вважаються такими, що вчинені у письмовій формі, якщо зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, що може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 1 ст. 626, ч. ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 1048 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника (ст. 1047 ЦК України), яка за своєю суттю є документом, що боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою у момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ст. 1049 ЦК України).
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України (ст. ст. 525, 526 ЦК України).
Одним із елементів належного виконання зобов`язання є його виконання у валюті, погодженій сторонами.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово висновувала, що у цивільному законодавстві відсутня заборона на укладення правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги.
Такий підхід до розуміння правової природи іноземної валюти як валюти зобов`язання є усталеним і послідовним у практиці Великої Палати Верховного Суду (наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16, від 23.10.2019 по справі № 723/304/16, від 09.11.2021 по справі № 320/5115/17).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2024 по справі № 500/5194/16 висловила вкотре позицію щодо іноземної валюти як валюти зобов`язання, платіжного інструмента на території України, а також валюти платежу, зазначивши, що відсутність у договорі посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами - резидентами.
Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання та вимогу кредитора зобов`язаний сплатити прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (п. 2 ст. 625 ЦК України).
Нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, що полягає в отриманні компенсації від боржника (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 по справі № 6-49цс12, Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 464/3790/16-ц).
З установлених обставин по справі та наявних доказів, суд вважає, що розписка відповідача про отримання коштів від позивача, власноручне її написання та підписання якої ніким не заперечується, як борговий документ, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договорую.
Як наслідок, розписка засвідчує отримання боржником від кредитора грошових коштів у іноземній валюті. Крім того, наявність у позивача оригінала розписки є належним та допустимим доказом на підтвердження невиконання відповідачем свого боргового зобов`язання. Станом на день розгляду справи відомостей про повернення позивачеві боргу судом не встановлено та матеріали справи не містять.
Спір про розрахунок (обчислення) розміру боргу між сторонами відсутній. Відповідач не подав суду належних і допустимих доказів на спростування встановлених судом обставин та позову.
Під час розгляду справи презумпція правомірності укледеного договору позики згідно ст. 204 ЦК України відповідачем не спростована.
Протилежного відповідачем не доведено.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позову.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: (1) у разі задоволення позову - на відповідача; (2) у разі відмови в позові - на позивача; (3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог .
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України).
Ураховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений за подання позову до суду судовий збір у розмірі 4925 грн 54 коп та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн (за відсутності клопотання відповідача про зменшення таких витрат та їх неспівмірність).
Зважаючи на складність справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладене на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи (ч. 6 ст. 259 ЦПК України).
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 15, 16, 137, 141, 259, 263 - 265, 272, 273, 280 - 282, 288, 354, 355 ЦПК України, суд
Задовольнити позов ОСОБА_1 .
Стягнутиз ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми боргу у розмірі еквівалентній 230 (двісті тридцять) доларів США за курсом Національного Банку України на день виконання рішення.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання позову до суду у розмірі 4925 грн 54 коп та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000 грн 00 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданої упродовж тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня розгляду заяви про перегляд заочного рішення у разі його нескасування. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Дату складення повного судового рішення - 20.06.2025.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Суддя Н.П. Мельник