ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Остапенко В.О.

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр»

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Трофименко Марина Володимирівна, на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року, яке ухвалено суддею Ковтун Н.Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості про дату складення повного тексту рішення відсутні,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2024 року ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 10 травня 2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір №10.05.2024-100002926, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит в розмірі 9 500,00 грн строком на 98 днів.

ОСОБА_1 не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання внаслідок чого допустив заборгованість, яка становить 29 165,00 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9 500,00 грн, по процентам в розмірі 13 965,00 грн, комісії у розмірі 950,00 грн, неустойки у розмірі 4 750,00 грн, чим порушуються права та інтереси ТОВ «Споживчий центр», у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду.

На підставі наведеного вище позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 29 165,00 грн, та витрати по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Споживчий центр» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість за кредитним договором № 10.05.20024- від 10 травня 2024 року у розмірі 24 415,00 грн, яка складається із: суми заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9 500,00 грн, суми заборгованості по процентам 13 965,00 грн, комісії 950,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Трофименко М.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідача належним чином не повідомлено про відкриття провадження у справі, оскільки на адресу суду повернувся конверт із відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання», у зв`язку з чим він був позбавлений можливості надати свої заперечення щодо позовних вимог.

Крім того, ОСОБА_1 є військовослужбовцем, якого мобілізовано 16 березня 2022 року, та перебуває на службі у Збройних силах України, у зв`язку з чим звільнений від сплати процентів, штрафів, пені за кредитними зобов`язаннями.

Вважає, що суд першої інстанції помилково стягнув з відповідача комісії по кредиту у розмірі 950,00 грн, оскільки згідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують право споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Також посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду у пункті 31.29 від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Від ТОВ «Споживчий центр», в інтересах якого діє Павленко Дмитро Олександрович, надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що комісія пов`язана із наданням послуги, а саме: перерахування кредитодавцем коштів на рахунок, вказаний позичальником, з використанням стороннього сервісу інтернет-еквайрингу.

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 зауважила, що немає підстав вважати умови конкретного кредитного договору про встановлення плати за управління кредитом нікчемною ані з огляду на приписи ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ані з огляду на приписи ст.. 228 ЦК України. Ця умова є недійсною як оспорювана. За відсутності доказів оскарження відповідачем умови договору щодо встановлення комісії, відсутні підстави для відмови у стягненні вказаного платежу з відповідача.

Згідно з частиною тринадцятою статі 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України, у редакції чинній на час подання апеляційної скарги).

Зважаючи на те, що ціна позову становить 29 165,00 грн та не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що 10.05.2024 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №10.05.20024-, відповідно до умов якого відповідачці надано кредит у розмірі 8000,00 грн., строком на 98 днів, з процентною ставкою 1,5% за 1 день користування кредитом на строк дії кредиту, комісії у розмірі 950,00 грн. та неустойки у розмірі 95,00 грн за кожен день невиконання кожного окремого зобов`язання (17-21).

Згідно п. 3.1. договору, За цим Договором Кредитодавець зобов`язується надати Кредит Позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених Договором, а Позичальник зобов`язується повернути Кредит та сплатити проценти, комісію.

Пунктом 3.2. договору встановлено, що Кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п. 4.1 договору, Кредитодавець надає Позичальнику Кредит на умовах його строковості, платності і поворотності. Спосіб надання Позичальнику коштів у рахунок кредиту: перерахування на рахунок споживача, уключаючи використання реквізитів електронного платіжного засобу споживача 5168-74XX-XXXX-7875 .

Згідно з наданим розрахунком, заборгованість ОСОБА_1 за вказаним договором становить 29165,00 грн, що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 9500,00 грн, по процентам в розмірі 13965,00 грн, комісії у розмірі 950,00 грн, неустойки у розмірі 4750,00 грн (а.с. 13).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позичальник скористався кредитними ресурсами та свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, а отже позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту 9500,00 грн, відсоткам 13965,00 грн, комісії 950,00 грн підлягають задоволенню.

Що стосується нарахування позивачем неустойки в розмірі 4750,00 грн, суд виходив з того, що відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX та набрав чинності 17 березня 2022 року, позичальник звільняється від її сплати в силу зазначених вище вимог ЦК.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З урахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20), від 10.06.2021 у справі №234/7159/20 (провадження № 61-18967св20), які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про електронну комерцію».

Юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватися виключно на підставі того, що він має електронну форму (ст. 8 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг»).

В апеляційній скарзі відповідач оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами в розмірі 13 965,00 грн та комісії у розмірі 950,00 грн. Рішення суду в частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 9 500,00 грн не оскаржується, а тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по комісії не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з ч. 5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

Встановивши, що позивачем були заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача комісії, колегія суддів дійшла до висновку про те, що стягнення з відповідача заборгованості по комісії є безпідставним, тому доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу.

На вказане суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку із чим дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення комісії.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 звільнений від сплати процентів, оскільки є військовослужбовцем, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що сфера дії цього закону поширюється на: військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань та правоохоронних органів громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, та членів їх сімей.

Національний банк України в листі від 02 вересня 2014 року №18-112/48620 надав роз`яснення, що для звільнення від нарахування штрафів, пені та процентів за користування кредитом мобілізовані позичальники повинні надати банку перелік документів, встановлений листом Міністерства оборони України від 21 серпня 2014 року №322/2/7142.

Такими документами є: військовий квиток, в якому у відповідних розділах здійснюються службові відмітки, або довідка про призов військовозобов`язаного на військову службу, видана військовим комісаріатом або військовою частиною, а для резервістів витяг із наказу або довідка про зарахування до списків військової частини, які видаються військовою частиною.

На підтвердження статусу військовослужбовця апелянт надав копію військового квитка серії НОМЕР_1 , відповідно до якого ОСОБА_1 16 березня 2022 року на підставі указу Президента України № 69/2022 за загальною мобілізацією призваний у Збройні Сили України (а.с. 35-44).

Відповідно до довідки № 162 Військової частини НОМЕР_2 Національної гвардії України від 24 квітня 2025 року, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 Центрального ОТО НГУ з 16 березня 2022 року по теперішній час.

Тобто, з поданих документів вбачається, що на момент укладення кредитного договору, а саме 10 травня 2024 року, відповідач ОСОБА_1 набув статусу військовослужбовця і на нього розповсюджуються пільги відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», крім того, колегія суддів вважає, що відповідач був позбавлений можливості подати відповідні докази до суду першої інстанції, оскільки матеріали справи не містять доказів отримання ним копії позовної заяви.

Також, зі змісту кредитного договору вбачається, що ТОВ «Споживчий центр» було повідомлене про місце роботи позичальника ОСОБА_1 , а саме Військову частину НОМЕР_2 (а.с. 22).

У зв`язку із викладеним вище, колегія суддів приходить до висновку, що відсутні підстави для стягнення з відповідача процентів за кредитним зобов`язанням, тому доводи апеляційної скарги в цій частині заслуговують на увагу, у зв`язку з чим апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області слід скасувати в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за процентами та комісії та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у стягненні з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованості за процентами в розмірі 13 965,00 грн та комісії 950,00 грн.

При цьому рішення суду підлягає зміні із зменшенням загальної суми заборгованості за кредитним договором № 10.05.2024- від 10 травня 2024 року, стягнутої з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» з 24 415,00 грн до 9 500,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 5000,00 грн., розмір яких підтверджено копією договору про надання правничої допомоги № 17/02/25 від 17 лютого 2025 року та Актом прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правничої допомоги № 17/02/25 від 17 лютого 2025 року, відповідно до якого адвокатським об`єднанням «Приват юрист» виконано роботу з підготовки та подання апеляційної скарги вартістю 5000,00 грн, а клієнтом оплачено 5000,00 грн відповідно до розрахункової квитанції № 01 від 17 травня 2025 року.

Крім того, пропорційно задоволених позовних вимог позивача, зменшенню підлягає і стягнутий судом першої інстанції судовий збір з 2027,87 грн до 789,05 грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ТОВ «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1960,00 грн.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Трофименко Марина Володимирівна, задовольнити.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» заборгованості по процентам у розмірі 13 965,00 грн та комісії у розмірі 950,00 грн за кредитним договором № 10.05.2024-100002926 від 10 травня 2024 року скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року змінити, зменшивши загальну суму стягнуту з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» з 24 415,00 грн до 9 500,00 грн.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 січня 2025 року змінити, зменшивши розмір судового збору, стягнутого з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» з 2027,87 грн до 789,05 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1960,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 17 червня 2025 року.

Головуючий

Судді