Справа №203/2010/25
Провадження №4-с/0203/18/2025
УХВАЛА

20 червня 2025 року Центральний районний суд міста Дніпра у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Гапоновій К.В.,

з участю:

-представниці боржника Сопружинської Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність та рішення державних виконавців Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса), заінтересована особа акціонерне товариство «Об`єднана гірничо-хімічна компанія»,

у с т а н о в и в:

1. 24 березня 2025 року стягувачка через систему «Електронний суд» звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність та рішення державних виконавців Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересована особа АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія». Заявлені вимоги обґрунтовано тим, що 27.05.2022 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалене рішення, яким, серед іншого, з АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на користь ОСОБА_1 було стягнуто компенсацію судових витрат у сумі 181,60 грн. 27.02.2025 Верхньодніпровським відділом державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)на підставі виданого виконавчого листа було відкрите виконавче провадження №77319915. Того ж дня державним виконавцем було одержано відомості про наявні у боржника банківські рахунки, проте жодних дій з накладення арешту на кошти в межах виконавчого провадження останній не вчинив. Крім того, 21.03.2025 державним виконавцем було ухвалено постанову про зупинення виконавчого провадження на підставі пункту 12 частини 1 статті 34, статті 35 Закону України статті 4 Закону України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404-VIII). Стягувачка вважає зазначені бездіяльність та постанову незаконними, що стало причиною звернення до суду зі скаргою про визнання неправомірною бездіяльність державного виконавця з приводу обтяження коштів боржника, зобов`язання державного виконавця ухвалити рішення про накладення арешту на грошові кошти боржника, скасування постанови про зупинення виконавчого провадження та зобов`язання державного виконавця поновити його (а.с.а.с. 1 7).

2. Стягувачка, державні виконавці до суду не з`явилася, звернувшись із заявами про розгляд справи за її відсутності (а.с.а.с. 34, 71, 72, 162, 180).

3. Представниця боржника у суді заперечувала проти задоволення заявленої скарги, пояснивши, що державний виконавець діяла у порядку, визначеному пунктом 12 частини 1 статті 34, частиною 7 статті 35 Закону №1404-VIII).

4. Заслухавши пояснення представниці боржника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

5. Судом встановлено, що рішенням 27.05.2022 Кіровським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалене рішення, яким, серед іншого, з АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на користь ОСОБА_1 було стягнуто компенсацію судових витрат у сумі 181,60 грн.

6. На виконання вказаного рішення Кіровським районним судом м. Дніпропетровська 04.10.2023 було видано виконавчий лист.

7. 27 лютого 2025 року головним державним виконавцем Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Ковальової Ю.О. було ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження №77319915 (а.с.а.с. 8, 9).

8. Того ж дня на запит державного виконавця від Державної фіскальної служби України надійшла відповідь про наявні у боржника рахунки, відкриті у банківських установах України (а.с.а.с. 13, 14).

9. 27 березня 2025 року заступник начальника відділу Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Руденко О.В., керуючись пунктом 12 частини 1 статті 34, статтею 35 Закону №1404-VIII, ухвалила постанова про зупинення вчинення виконавчих дій у зв`язку з тим, що відбулася приватизація АТ «ОГХК», і після такої процедури не минув рік (а.с.а.с. 15, 16).

10. Відповідно до статті 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

11. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина 2 статті 451 ЦПК).

12. Згідно з частиною 3 статті 451 ЦПК, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

13. За правилами, встановленими частиною 1 статті 14 ЦПК, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

14. Умови й порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено Законом №1404-VIII.

15. Статтею 19 Конституції України, статтею 1 Закону №1404-VIII визначено, що державний виконавець повинен вчиняти виконавчі дії не лише з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», а й відповідно до інших законів, які є обов`язковими при вчиненні ним тих чи інших виконавчих дій, що є гарантією належного виконання виконавцем своїх обов`язків і недопущення порушення прав сторін виконавчого провадження.

16. Отже, дії органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень регламентовані не тільки Законом №1404-VIII, а й іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону №1404-VIII.

17. За приписами статті 2 Закону №1404-VIII виконавче провадження здійснюється з дотриманням, зокрема, засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності.

18. Підстави та порядок зупинення вчинення виконавчих дій визначено статтею 34 Закону №1404-VIII. Так, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі, зокрема включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації (пункт 12 частини 1 статті 34 Закону).

19. Посилаючись на цю обставину, державним виконавцем і було ухвалено оскаржувану постанову про зупинення вчинення виконавчих дій.

20. Тим часом, гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів визначених Законом №1404-VIII, та особливості їх виконання встановлюються Законом України від 05.06.2012 №4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон №4901-VI).

21. Закон №4901-VI встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження» та особливості їх виконання (частина 1 статті 1 цього Закону), і саме цим Законом затверджено порядок погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою.

22. Відповідно до частини 1 статті 2 Закону №4901-VI держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державне підприємство. Виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», з урахуванням особливостей, встановлених Законом.

23. Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

24. За правилами, встановленими статтею 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

25. Статтею 43 Конституції України задекларовано, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

26. За приписами статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

27. Зупинення вчинення виконавчих дій порушує основоположні права особи на виконання судового рішення та отримання за цим рішенням заробітної плати.

28. Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13.12.2012 №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25.04.2012 №11-рп/2012).

29. Отже, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист.

30. Ураховуючи те, що обов`язком держави є забезпечення виконання остаточного рішення, беручи до уваги тривалу дію зупинення вчинення виконавчих дій, відсутність правової визначеності щодо настання подій, з якими пов`язано відновлення виконавчих дій, а також сумніви щодо існування легітимної мети такого зупинення, суд доходить висновку про те, що застосування пункту 12 частини 1 статті 34 Закону №1404-VIII є таким, що не відповідає Конституції України (суперечить статтям 8, частині другій статті 19, частинам першій, другій статті 55, пункту 9 частини другої статті 129, частинам першій, другій статті 1291 Конституції України).

31. З огляду на це суд розв`язує справу без застосування приведеної норми, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії з урахуванням юридичної позиції, викладеної у підпункті 5.1 пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 28.08.2020 №10-р/2020, та практики Європейського суду з прав людини щодо права особи на доступ до суду в аспекті розуміння обов`язку держави щодо забезпечення виконання судового рішення, постановленого проти держави та державних підприємств.

32. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 №2477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі Закон №2477-ІV) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), протоколи до неї та практику практики Європейського суду з прав людини як джерело права.

33. Стаття 1 Протоколу 1 Конвенції проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

34. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22.01.2009, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) визначено три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

35. У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції майном є заробітна плата, а також присуджені судом виплати.

36. Неспроможність державних органів надати заявнику майно, присуджене йому згідно з остаточним рішенням суду, становить втручання, несумісне з гарантіями, закріпленими в пункті 1 статті 1 Першого протоколу (рішення у справах «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Войтенко проти України» від 29.06.2004).

37. Звертає суд і на критерій якості закону як складової верховенства права та складової першого критерію правомірності втручання, адже згаданий пункт 12 частини 1 статті 34 Закону №1404-VIII визначає, що виконавець зупиняє виконавчі дії у разі включення державних підприємств або пакетів акцій (часток) господарських товариств до переліку об`єктів малої або великої приватизації, що підлягають приватизації.

38. Між тим, з наведеної норми не є зрозумілим, у якому випадку зупиняються виконавчі дії у разі включення кредитора чи все ж таки боржника до переліку об`єктів приватизації; чи є підставами для зупинення те, що підприємство вже було включено у цей перелік на час відкриття виконавчого провадження.

39. Крім того, стаття 35 Закону №1404-VIII містить строки (терміни) зупинення виконавчих дій. Зокрема, у випадку, передбаченому пунктом 10 частини 1 статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій до виключення боржника з реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості відповідно до Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення». У разі поновлення виконавчого провадження, зупиненого на підставі пункту 10 частини 1 статті 34 цього Закону, виконавче провадження повторному зупиненню з цих підстав не підлягає (за кожним кредитором, який є стягувачем у відповідному виконавчому провадженні). У випадку, передбаченому пунктом 13 частини 1 статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій на період дії обставин, визначених статтею 21 Закону України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку». У випадку, передбаченому пунктом 14 частини 1 статті 34 цього Закону, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій на період дії обставин, визначених статтею 1 Закону України «Про відновлення платоспроможності державних вугледобувних підприємств».

40. Тим часом строки зупинення виконавчого провадження на підставі пункту 12 частини 1 статті 34 Закону нічим не врегульовані.

41. З огляду на викладене суд вважає, що втручання держави у право на мирне володіння майном у даному випадку не можна вважати цілком законним та є непропорційним меті втручання, якою, вочевидь, є запобігання знецінення активів підприємств, що підлягають приватизації, що не було враховано державним виконавцем при ухваленні оскаржуваної постанови.

42. Згідно з частиною 4 статті 10 ЦПК суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

43. Відповідно до статей 1 та 17 Закону №2477-ІV суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

44. Закон України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

45. Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 41), у якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

46. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01 від 06.09.2005, пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 18.07.2006, пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04 від 10.02.2010, пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09.12.1994, пункт 29).

47. З огляду на викладене суд вважає за необхідне задовольнити заявлену у справі скаргу у частині визнання неправомірною постанови про зупинення виконавчого провадження та зобов`язання державного виконавця поновити виконавче провадження.

48. Згідно з абзацом третім частини 3 статті 9 Закону №1404-VIIIвиконавець не пізніше наступного робочого дня з дня отримання повідомлення зобов`язаний прийняти рішення про накладення арешту на майно та/або на кошти/електронні гроші, що знаходяться на рахунках/електронних гаманцях боржника в банках, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей, у порядку, визначеному статтею 56 цього Закону, крім випадку, коли на таке майно арешт уже накладено з тих самих підстав.

49. За правилами, встановленими частиною 2 статті 13 Закону №1404-VIII арешт на майно (кошти) накладається не пізніше наступного робочого дня після його виявлення, крім випадку, передбаченого частиною сьомою статті 26 цього Закону.

50. Судом було встановлено, що ані наступного робочого дня після виявлення у боржника коштів, ані згодом державний виконавець не вжила заходів з їх обтяження, що є безумовною підставою для задоволення скарги і в решті.

51. Керуючись статтями 258 260, 450, 451 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність та рішення державних виконавців Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса), заінтересована особа акціонерне товариство «Об`єднана гірничо-хімічна компанія», задовольнити.

Визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Ковальової Юлії Олегівни, яка полягає у ненакладенні арешту на грошові кошти боржника у виконавчому провадженні №77319915.

Зобов`язати Верхньодніпровський відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) ухвалити рішення про накладення арешту на грошові кошти акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» в особі філії «Вільногірський гірничо-металургійний комбінат» у виконавчому провадженні №77319915.

Визнати неправомірною постанову заступника начальника відділу Верхньодніпровського відділу державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) Руденко Ольги Володимирівни про зупинення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №77319915.

Зобов`язати Верхньодніпровський відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) ухвалити рішення про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №77319915.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини ухвали або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Ухвала набирає законної сили у порядку, визначеному статтею 261 ЦПК.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів від дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині 2 статті 358 ЦПК.

Повну ухвалу складено 23 червня 2025 року.

Суддя М.О. Католікян