Справа № 629/1542/25
Провадження № 2/629/635/25
23.06.2025 року Лозівський міськрайонний суд Харківської області у складі головуючого судді Ткаченко О.А., за участю секретаря Торенко Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Державної казначейської служби України, третьої особи: Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про стягнення безпідставно набутих коштів, -
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, його представник адвокат Габор В.В. надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності та відсутності її довірителя, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні з наведених у позові підстав.
Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_4 у судове засідання жодного разу не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов, не надавав.
Представник відповідача ДКСУ в судове засідання не з`явився, надав відзив в якому просив відмовити в задоволенні позову, оскільки ДКУС є неналежним відповідачем по справі.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, рішення прийняти на розсуд суду.
Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надав, також не подав відзив на позовну заяву, тому у відповідності з вимогами ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, дослідивши надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
09.12.2024 головним державним виконавцем Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ковтун А.М., було відкрите виконавче провадження №76726737 з примусового виконання вищевказаної постанови.
Згідно відповіді головного державного виконавця Лозівського відділу державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ковтун А.М., в ході проведення виконавчих дій по вказаному виконавчому провадженню, з ОСОБА_1 стягнуто частково заборгованість в розмірі 7901,50 грн., з яких: 1) витрати виконавчого провадження 303 грн.; виконавчий збір 759,85 грн.; штраф 6838,65 грн.
Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 02.01.2025, у адміністративній справі №612/910/24, яке набрало законної сили, скасовано Постанову т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 №7124 від 26 жовтня 2024 року за ч.3 ст.210-1 Кодексу України про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_1 у виді штрафу у сумі 17000,00 гривень та справу надіслано на новий розгляд до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

03.02.2025 державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №76726737 на підставі п.5 ч.1 ст.39, 40 ЗУ «Про виконавче провадження» згідно з рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 02.01.2025 у справі №612/910/24 та скасуванням адміністративного стягнення накладеного на ОСОБА_1 у виді штрафу у сумі 17000,00 гривень.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнутої з нього суми штрафу у сумі 6838,65 грн., виконавчого збору - 759 грн., перерахованих до державного бюджету на виконання постанови т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , яку було в подальшому скасовано судом та понесених судових витрат.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. (ч.2 ст.15 ЦК України).

Частиною 1 ст.16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. №18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч.1 ст.4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Однією з засад судочинства, регламентованих п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Так, згідно із положеннями ч.1,2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Постановою Верховного Суду від 18 січня 2024р. по справі № 463/7127/22 зазначено, якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може застосовуватись тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Схожі за змістом правові позиції містяться також у постановах Верховного Суду від 01 квітня 2019 у справі № 904/2444/18 та від 23 квітня 2019 у справі № 918/47/18.

При цьому слід зазначити, що порядок повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів визначений Порядком повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевого бюджетів, затверджений наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 №787.

Суд звертає увагу на те, що на момент примусового стягнення з позивача коштів юридична підстава для такого стягнення існувала, оскільки була чинною постанова про застосування штрафу та відкрите виконавче провадження. Тому не можна вважати, що кошти були стягнуті помилково. Так само з огляду на обставини справи немає підстав вважати, що кошти були стягнуті надміру, тобто в розмірі більшому, ніж визначений у зазначеній постанові. Надалі з огляду на набрання законної сили судовим рішенням суду про скасування такої постанови відповідна юридична підстава відпала.

Порядок МФУ №787 застосовується до випадків помилково чи надміру зарахованих до бюджету. Оскільки сума, яка була стягнута з позивача, не є помилково чи надміру зарахованою, вказаний Порядок №787 на спірні правовідносини не поширюється.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 у справі №910/5880/21 (п. 51, 52).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що після визнання протиправною та скасування судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст. 1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих коштів як таких, які утримуються в бюджеті без достатньої правової підстави.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з ч.4 ст.58 ЦПК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у конкретних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах. Інакше кажучи, органи державної влади, насправді, не діють як юридичні особи, навіть якщо вони формально наділені таким статусом, а діють від імені держави, що відповідає за своїми зобов`язаннями державним майном, яким наділяє, зокрема, її органи.

Саме така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 у справі №910/5880/21.

Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями в спірних правовідносинах (постанови від 27 лютого 2019р. у справі №761/3884/18 (п. 35), від 23 листопада 2021р. у справі №359/3373/16-ц (п. 81), від 20 липня 2022р. у справі №910/5201/19 (п. 76), від 05 жовтня 2022р. у справах №923/199/21 (п. 8.17) і №922/1830/19 (п. 7.2), від 14 грудня 2022р. у справі №2-3887/2009 (п. 55)).

Тобто під час провадження в справі стороною в спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною в справі певний орган (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019р. у справі №587/430/16-ц (п.27), від 23 листопада 2021р. у справі №359/3373/16-ц (п.81), від 05 жовтня 2022р. у справі №923/199/21 (п.8.18) і №922/1830/19 (п.7.3), від 14 грудня 2022р. у справі №2-3887/2009 (п.55), від 12 липня 2023р. у справі №757/31372/18-ц (п.38)).

Отже, у цій справі відповідачем повинна бути держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, а саме ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Крім ІНФОРМАЦІЯ_1 , позивач визначив відповідачем Державну казначейську службу України.

Верховний Суд у постанові від 07.09.2022 у справі №641/4272/19 зазначає, що залучення або незалучення до участі у спорах з державою ДКС України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення відповідача у справі, оскільки таким належним відповідачем є Держава Україна, а не ДКС України чи її територіальний орган (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року №641/8857/17 (пункт 64)). Тому у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначати відповідачем ДКС України або її територіальний орган. Останні зобов`язані виконати відповідне рішення суду незалежно від їхньої участі у розгляді справи за позовом до держави.

З вищевказаного вбачається, що є безпідставним та необґрунтованим зазначення в позові другим відповідачем - Державну казначейську службу України.

Отже, суд дійшов висновку про відсутність правової підстави для пред`явлення позивачем позовних вимог до іншого відповідача - Державної казначейської служби України, у зв`язку з чим в позові до Державної казначейської служби України відмовляє, як в безпідставно пред`явлених до неналежного відповідача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023р. у справі №910/5880/21 зроблено висновок, що з огляду на чинне правове регулювання правовідносини щодо повернення з бюджету коштів, які були сплачені як адміністративно-господарський штраф, але після скасування постанови про застосування штрафу знаходяться у бюджеті без достатньої правової підстави, не є публічно-правовими (п.37).

У п.53 цієї ж постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що після визнання протиправною та скасування адміністративним судом постанови про застосування штрафу платник згідно зі ст.1212 ЦК України має право на позов про стягнення суми перерахованих ним коштів як таких, які утримуються в бюджеті без достатньої правової підстави.

Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України у резолютивній частині рішення суду у цивільній справі зазначається: 1) висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог; 2) розподіл судових витрат; 3) строк і порядок набрання рішенням суду законної сили та його оскарження; 4) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України, реєстраційний номер облікової картки платника податків сторін (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серія паспорта для фізичних осіб - громадян України.

При цьому необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, наведена норма не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не в резолютивній частині рішення.

Отже, резолютивна частина рішення у зазначених спорах не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання, а спірні суми мають стягуватись з Державного бюджету України.

Подібні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 19 червня 2018 у справі №910/23967/16, від 22 червня 2023 у справі №913/567/19.

Висновок про те, що кошти слід стягнути на користь позивача саме з Державного бюджету України відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 19 червня 2018 у справі №910/23967/16.

Щодо позовної вимоги про стягнення суми виконавчого збору у розмірі 759,85 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 42 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір, стягнутий з боржника в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону, та стягнуті з боржника кошти на витрати виконавчого провадження належать до коштів виконавчого провадження (ч. 1). Зокрема, витратами виконавчого провадження є витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень (ч.2). На стадії розподілу стягнутих з боржника грошових сум згідно з вимогами цього Закону або у випадку повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження у разі необхідності примусового стягнення з боржника витрат виконавчого провадження виконавцем виноситься постанова про їх стягнення (ч.4).

Відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Оскільки відповідно до наведеної вище норми набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.

Згідно з ч.7 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню.

Виконавчий збір стягується державним виконавцем з боржника до Державного бюджету України у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи (ч.2,3 ЗУ «Про виконавче провадження»).

У разі закінчення виконавчого провадження у зв`язку із скасуванням рішення, що підлягало виконанню, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, виконавчий збір не стягується, а стягнутий виконавчий збір підлягає поверненню (ч.7 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Отже, скасування рішення, у зв`язку з виконанням якого стягнутий виконавчий збір та витрати виконавчого провадження, є підставою для повернення відповідних коштів, адже правова підстава для їх стягнення є такою, що відпала.

Оскільки відповідно до наведених норм набувачем сплаченого боржником у виконавчому провадженні збору є Державний бюджет України, помилково або надмірно сплачені суми виконавчого збору підлягають стягненню саме з Державного бюджету України.

За таких обставин, суд, на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, керуючись положеннями цивільного законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі, а саме: слід стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти у загальному розмірі 7598,50 грн. (6838,65 грн. адміністративний штраф; 759,85 грн. виконавчий збір), стягнутих Лозівським відділом державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в межах виконавчого провадження №76726737, оскільки постанова про застосування адміністративного стягнення відносно позивача, на підставі якої стягнуті вищевказані кошти, рішенням суду, яке набрало законної сили, скасовано, відтак, в силу положень ст.1212 ЦК України, відсутня правова підстава для набуття зазначених коштів.

Оскільки рішення суду підлягає виконанню шляхом стягнення спірної суми з Державного бюджету України, судові витрати в справі також підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Такий правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду від 22 червня 2023 у справі №913/567/19.

З огляду на положення ст.141 ЦПК України з Державного бюджету України на користь позивача слід також стягнути судовий збір у розмірі 968,96 грн.

Керуючись ст.263-266,268,274 ЦПК України; ст.1212,1215 ЦК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення безпідставно набутих коштів задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , безпідставно набуті кошти (адміністративний штраф 6838,65 грн., виконавчий збір 759,85 грн.) у загальному розмірі 7598 (сім тисяч п`ятсот дев`яносто вісім) гривень 50 копійок та судовий збір у розмірі 968 (дев`ятсот шістдесят вісім) гривень 85 копійок.

В частині позовних вимог до Державної казначейської служби України суд відмовляє.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: адвокат Габор Вікторія Володимирівни, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ХВ №002538 від 27.10.2021, адреса робочого місця адвоката: вул.Свято-Миколаївська, б.11, кімн.5, м.Лозова, Харківської області.

Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_6 , адреса: АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 .

Державна казначейська служба України, адреса: м.Київ, вул.Бастіонна,6, .

Третя особа: Лозівський відділ державної виконавчої служби у Лозівському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, адреса: Харківська область, м.Лозова, вул.Михайла Грушевського, буд.7, .

Суддя Олександр ТКАЧЕНКО