Справа №443/287/25
Провадження №2/443/349/25
РІШЕННЯ

іменем України

20 червня 2025 року місто Жидачів Жидачівський районний суд Львівської області у складі:

головуючого судді Сливки С.І.,

за участю секретаря судових засідань Кушнір М.І.,

представника позивача адвоката Лешеги В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Жидачеві за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Журавненська селищна рада, про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, в якому просить: визнати за ним, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 ; визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , право на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Монастирецької сільської ради, площею 0,18 га, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №077226 від 24.04.2000.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до витягу з погосподарської книги №523 від 03.12.2024, станом на 30.06.1990 року будинковолодіння по АДРЕСА_1 , яке відносилося до суспільної групи «колгоспний двір» за ОСОБА_3 , 1932 р.н. (померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а їхні частки у даному будинку були рівними, умовно по частині будинку.

Відповідачка по справі ОСОБА_2 , є його племінницею, донька ОСОБА_4 , його рідної сестри, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , і яка на час своєї смерті проживала та була зареєстрована разом із їхньою матір`ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , у житловому будинку по АДРЕСА_1 .

Після смерті матері відкрилася спадщина, до складу якої, окрім іншого, увійшла належна їй частина житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 . Також до складу спадщини увійшла земельна ділянка, площею 0,18 га. для веденення товарного сількогосподарського виробництва, що належало померлій на підставі Державного акту серії ІІ-ЛВ №07722 від 24.04.2000 року.

Оскільки матір відповідачки померла до смерті спадкодавця, а відтак відповідачка відповідно до ст.1266 ЦК України успадкувати за правом представлення частку на спадкове майно, яка належала б її матері, однак відповідачка не зверталася до нотаріуса із заявою про оформлення спадщини, що свідчить про її небажання успадковувати це майно.

З метою оформлення своїх спадкових прав, він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, оскільки відсутні правовстановлюючі документи, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Монастирецької сільської ради.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 06.03.2025 позовну заяву залишено без руху.

10.03.2025 представником позивача адвокатом Лешегою В.В. подано заяву про усунення недоліків позовної заяви.

Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 11.03.2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою підготовчого судового засідання від 08.04.2025 в порядку витребування доказів зобов`язано Жидачівську державну нотаріальну контору в особі завідувача в строк до 28 квітня 2025 року надати до Жидачівського районного суду Львівської області інформацію про те, чи заводилась спадкова справа після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , і якщо так, то надати спадкову справу (оригінали або належним чином засвідчені копії) для огляду в судовому засіданні.

14.04.2025 завідувачем Жидачівської ДНК Матусеком В.В. повідомлено , що після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 спадкова справа не заводилася.

Ухвалою від 26.05.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача адвокат Лешега В.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав викладених у позовні заяві, просив позов задоволити. Додатково пояснив, що батько позивача був ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , однак у свідоцтві про народження позивача батьком зазначений ОСОБА_1 , оскільки запис про батька у свідоцтві про народження зроблено зі слів матері, так як батьки не перебували у зареєстрованому шлюбі.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, подала заяву, згідно якої просить розглянути справу без її участі. Позовні вимоги визнає та просить їх задоволити.

Представник третьої особи Журавненської селищної ради не з`явився, подав заяву, згідно якої просить розглянути дану справу без участі їхнього представника. Також повідомляє, про відсутність на час розгляду даної справи у суді, інформації, яка була б підставою щодо заперечення стосовно предмету даної заяви.

Заслухавши вступне слово представника позивача, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого повторно на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , його батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.65).

Згідно свідоцтва про народження серія НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , її батьками є ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а.с.66).

Як видно із свідоцтва про народження серія НОМЕР_3 , виданого на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , її батьками є ОСОБА_9 та ОСОБА_4 (а.с.15).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_4 , 06.04.2013 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.14).

Згідно витягу №523 від 03.12.2024 із погосподарської книги села Старе Село Жидачівського району Львівської області, власником будинку АДРЕСА_1 , станом на 30.06.1990 року рахується за ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , будівля за даною адресою находиться на землях «колгоспного двору». Станом на 30.06.1990 склад сім`ї складав: ОСОБА_3 , 1932 р.н., (померла ІНФОРМАЦІЯ_4 ), ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.11).

Згідно довідки Журавненської селищної ради №535 від 10.12.2024, видно, що згідно зі списками назв вулиць і нумерації будинку в с.Старе Село Стрийського району Львівської області, виготовленими МБТІ, житловому будинку, що належить ОСОБА_1 присвоєно адресу АДРЕСА_1 (а.с.13).

Відповідно до довідки Стрийського Міжрайонного Бюро Технічної Інвентаризації №70 від 15.01.2025, житловий будинок, господарські будівлі та споруди в АДРЕСА_1 , станом на 24.12.2024 дійсно має наступні характеристики: житловий будинок А-1, загальна площа 30,9 кв.м., житлова площа 18,3 кв.м.. Згідно даних технічного архіву Стрийського МБТІ право власності на об`єкт нерухомого майна не зареєстровано (а.с.10).

Як видно із технічного паспорта, виготовлено на замовлення ОСОБА_1 , житловий будинок, який розташований в АДРЕСА_1 , має наступні характеристики: А-1 житловий будинок, загальною площею 30,9 кв.м, житлова 18,3 кв.м., допоміжна 12,6 кв.м. (а.с.18-19).

Відповідно до ст.17 Закону України "Про власність" від 07 лютого 1991 року, майно придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Дані положення поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону з 15 квітня 1991 року.

Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності, зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору.

Із врахуванням викладеного, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 станом на 15 квітня 1991 року не втратили права на будинок після припинення колгоспного двору, а їхні частки у даному будинку були рівними, умовно по частині будинку, однак право власності на частки в будинку за собою не реєстрували.

ІНФОРМАЦІЯ_9 померла матір позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_5 , виданим Журавненської селищної ради Стрийського району Львівської області від 03.08.2021 року (а.с.8).

Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина до складу якої, окрім іншого, увійшла належна їй частина житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 .

Також до складу спадщини увійшла земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Монастирецької сільської ради, загальною площею 0, 18 гектари, що належали померлій на підставі Державного акту на право приватної власності на землю Серії ІІ-ЛВ №077226 від 24.04.2000 року (а.с.16).

Згідно довідки Журавненської селищної ради №527 від 04.12.2024, ОСОБА_3 була постійно зареєстрована і проживала у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті і на день смерті, що наступила ІНФОРМАЦІЯ_4 . Від ОСОБА_3 у виконкомі Журавненської селищної ради посвідченого заповіту немає. За цією адресою разом із ОСОБА_3 до дня смерті і на день смерті проживали і були прописані її син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ) (а.с.12).

Оскільки заповіту ОСОБА_3 не залишала, то спадкування відбулося за законом.

Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Судом на підставі досліджених письмових доказів встановлено, що спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , який прийняв спадщину шляхом постійно проживання із спадкодавцем, був її син ОСОБА_1 .

При цьому, на момент смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , окрім позивача, спадкоємцями за правом представлення була її внучка ОСОБА_2 , оскільки її матір ОСОБА_7 померла швидше за свою матір, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується зокрема вищезазначеною довідкою Журавненської селищної ради №527 від 04.12.2024

При цьому, ОСОБА_2 , після смерті своєї бабусі - ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , у жодний спосіб передбачений законом спосіб не прийняла та на неї не претендує, що також підтверджується поданою нею письмовою заявою (а.с.39-40).

Таким чином, маючи свою частину будинку як член колгоспного двору та фактично успадкувавши частину після смерті своєї матерів - ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_1 став фактичним одноосібним власником житлового будинку та господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 , однак право власності на житловий будинок за собою не реєстрував.

З метою оформлення права власності на спадкове майно, позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом.

Однак, листом-відповіддю приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Посацькою А.О. №115/02-31 від 12.12.2024 року (а.с.55), ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 , у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, яке вона має намір успадкувати, а саме на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку для ведення товарного сільсокогосподарського виробництва на території Монастирецької сільської ради Стрийського району Львівської області.

Вирішуючи даний спір суд виходить з такого.

Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Щодо визнання права власності на майно колгоспного двору, суд виходить з наступного.

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці.

З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року.

Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено ст. 120-126 ЦК УРСР 1963 року.

Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у

веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (ст.126 ЦК УРСР 1963 року).

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права.

Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Тобто, визнання права власності на майно, в тому числі і на спадкове майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір.

Таким чином, судом встановлено, що позивач у справі позбавлений можливості у позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору, оскільки нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, зокрема на майно колгоспного двору, у зв`язку із тим, що відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1 .

Оскільки, позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору, зважаючи на те, що відповідач позовні вимоги визнала, суд вважає, що позовна вимога в цій частині підлягає до задоволення, оскільки відсутній інший спосіб оформити (зареєструвати) у встановленому Законом порядку позивачем права власності на майно колгоспного двору.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Монастирецької сільської ради, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Статтею 1297 ЦК України, встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Позивачем у зазначених спорах у порядку правонаступництва може виступати спадкоємець, який прийняв спадщину відповідно до вимог статей 1268 - 1270 ЦК України. За змістом ст. 392 ЦК України, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно.

Крім того, п.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5 з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Наведене, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України, а також позицій Пленуму Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дає обґрунтовані підстави вважати, що позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності у порядку спадкування за законом щодо спадкового майна.

Враховуючи зазначені норми ЦК України, роз`яснення постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7та листа ВССУ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту порушеного права, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ в нотаріальному порядку, право власності спадкоємця на спадкове майно оспорюється або не визнається іншою особою.

Позивач стверджує, що Державний акт на право приватної власності на землю на ім`я ОСОБА_3 втрачено, а в нього наявна тільки архівна копія Державного акту, що відповідачем не заперечується.

Доказом того, що покійній ОСОБА_3 на праві приватної власності належала земельна ділянка, які розташована на території Монастирецької сільської ради Жидачівського району Львівської області, є архівна копія Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ № 077226 від 24.04.2000 (а.с.16).

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 392 ЦК України право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку та в інший спосіб такі перешкоди не можуть бути усунуті.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Пунктами 4.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 року №296/5, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. За відсутності у спадкодавця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Отже, відсутність факту офіційного визнання перешкоджає належному володінню користуванню та розпорядженню успадкованим майном, створює умови правової невизначеності речових прав позивача. При цьому, в даному випадку, нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, зокрема у зв`язку із тим, що у нього відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Монастирецької сільської ради Стрийського району Львівської області..

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, зважаючи на те, що відповідач визнала позовні вимоги повністю, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , право власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , право на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Монастирецької сільської ради, площею 0,18 га, згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЛВ №077226 від 24.04.2000.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 червня 2025 року.

Головуючий суддя С.І. Сливка