Справа № 368/1984/24
Провадження № 2/368/327/25
Рішення

Іменем України

(Заочне)

"19" березня 2025 р. Кагарлицький районний суд Київської області

в складі:

Головуючий суддя Закаблук О.В.

При секретарі судового засідання Токовенко Н.О.

- розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Кагарлик Київської області в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обухівський відділ Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), - про зняття арешту з майна, суд, -

В С Т А Н О В И В :

24.12.2024 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обухівський відділ Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), - про зняття арешту з майна, в прохальній частині якої позивачка просила суд винести рівшення, на підставі якого:

1. Прийняти позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

2. Зняти арешт з усього нерухомого майна, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно України на ім`я померлого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , який накладений державним виконавцем Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області згідно постанови про арешт майна боржника від 10.11.2016 року, винесеної у виконавчому провадження ВП №46250224, виключити ОСОБА_3 з Єдиного реєстру боржників, а також виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (спеціальний розділ) запис про обтяження - реєстраційний номер обтяження 17683165 від 28.11.2016 року про арешт усього нерухомого майна.

3. Розглянути без її присутності.

4. Виклики, Повідомлення, про прийняття рішень направляти мені смс- повідомленнями на мій телефон.

Позивачка ОСОБА_1 свої позовні вимоги в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовувала наступними обставинами та нормами права:

- Вона, - ОСОБА_1 , у встановленому законодавством порядку у червні 2024 року звернулася до державного нотаріуса у м. Ржищів Київської області Отькало С.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо її чоловіка, ОСОБА_3 , що його свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 виданим Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 31.05.2024 року.

Від нотаріуса вона дізналася, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.11.2024 року за № 406084092 виявлено, що згідно постанови Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби від 10.11.2016 року у виконавчому провадженні ВП № 46250224 на майно спадкодавця ОСОБА_3 накладено арешт на все нерухоме майно. І порадила їй спочатку звернутися до Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), який є правонаступником Кагарлицького районного відділу ДВС, із заявою про зняття арешту з майна померлого, в разі відмови - для отримання інформації по виконавчому провадженню ВП № 46250224, яка необхідна для позовної заяви до суду.

02.12.2024 року за вихідним № 144454 вона отримала від Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповідь на свою заяву про отримання інформації та зняття арешту, в якій мені повідомили, що «станом на 02.12.2024 року відомості про накладення арешту на майно громадянина ОСОБА_3 відсутні, так як відповідно до ч. 1,2 розділу XI правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями від 07.06.2017 року №1829/5 виконавчі провадження перебувають на зберіганні в архіві три роки, після чого знищуються. Надати інформацію про накладення арешту не маємо можливості в зв язку зі знищенням архівних справ.»

Проте, надали інформацію «з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за суб`єктом: ОСОБА_3 , виявлено Номер запису про обтяження: 17683165 (спеціальний розділ) Дероюавний реєстратор: Литвин Яна Вікторівна, Кагарлицький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. Київська обл.. Документи подані для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: ВП № 46250224, виданий 1011.2016. видавник: державний виконавець Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби Литвин Яна Вікторівна. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32597873 від 28.11.2016 16:56:40. Литвин Яна Вікторівна, Кагарлицький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. Київська обл.. Вид обтяження: арешт нерухомого майна. Відомості про суб єктів обтязюенняб Особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , країна громадянства: Україна, адреса: АДРЕСА_1 . Орган державної влади. Обтяжувач: Кагарлицький районний відділ дер.жавної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області., країна реєстрації: Україна. Опис предмета обтяження: все нерухоме майно.

Для вирішення питання про звільнення майна з-під арешту пропонуємо звернутися до суду.»

В даній відповіді відсутня інформація про стягувача, а також про підставу та дату завершення виконавчого провадження. На таке її зауваження їй усно повідомили, що дане провадження було відкрите за виконавчим документом по стягненню аліментів, по якому у померлого виникла заборгованість, тому і був накладений арешт на його майно згідно чинного законодавства України, але у відповіді надати таку інформацію відмовились. Саме тому, вона вважає Обухівський відділ державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповідачем, а не третьою особою. Крім того, знає, що аліменти чоловік платив своїй доньці ОСОБА_4 , яка проживає у с. Бурти, її мати та тітка, яка була опікуном уже померли.

У грудні з даною відповіддю я знову звернулась до нотаріуса Ржищівської державної нотаріальної контори, яка 10.12.2024 року надала їй постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тобто у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_3 , пояснивши, що видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Усно нотаріус порадила їй звернутися за захистом своїх прав шляхом зняття арешту до суду.

На даний час, вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину, а отже право розпоряджатися майном після померлого чоловіка

Згідно ст.ст. 1218, 1268 ч. 5 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Отже, за вищезазначеною нормою Закону із дня смерті чоловіка все його майно, в том числі і житлового будинок, належить його спадкоємцям, тобто їй.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, неприпустимим є позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Як зазначається у ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України Про виконавче провадження, арешт з майна може бути знятий за рішенням суду.

Враховуючи перелічені норми Законів, оскільки в позасудовому порядку зняти арешт з майна неможливо, вона вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. (Виключна підсудність).

Що стосується визначення юрисдикції даного спору необхідно керуватися Правовим висновком Великої палати Верховного Суду, який прийнято в постанові Верховного Суду від 22 січня 2020 року по справі № 340/25/19, провадження № 11- 669апп19, в якому міститься чітке розмежування юрисдикції розгляду спорів щодо зняття арешту з майна між адміністративним та цивільним/господарським судочинством. Подібна позиція висловлена і в справі № 632/2209/16 від 04.03.2020 року.

В даних справах вирішувалась аналогічна юридична ситуація, коли підставою позову, стало те, що позивачка виявила наявність арешту, накладеного на невизначене майно, що перешкоджає їй в оформленні її спадкових прав на нерухоме майно (п. 28) і її позов було подано та розглянуто в порядку адміністративного судочинства.

З цього приводу ВП ВС у висновку зазначив: Для визначення юрисдикції цього спору необхідно визначити підстави позову, зміст прав, на захист яких направлено звернення до суду:

Якщо підставою позову с неправомірні, на думку позивача, дії органу державної виконавчої служби при накладенні арешту на певне майно, то такий спір має розглядатися в порядку адміністративного судочинства.

Якщо підставою позову є наявність спору про право та/ або позивач подає його з метою захисту права власності або іншого речового права, то ці спори мають розглядатися в порядку цивільного/господарського судочинства як такі, що випливають із цивільних правовідносин (п. 27).

Отже, оскільки вона не є боржником і даний позов пред`являється з метою захисту її спадкових прав на спадкове майно, тому він подається для розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на те, що арешт майна перешкоджає їй реалізувати свої права як спадкоємця, при цьому, виконавче провадження відносно боржника, отже спадкодавця ОСОБА_3 було завершено більше трьох років тому, вона змушена звернутися до суду з позовом про зняття арешту з усього нерухомого майна, яке зареєстроване за спадкодавцем ОСОБА_3 , який накладений постановою державного виконавця Литвин Я.В. Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 10.11.2016 року у виконавчому провадженні ВП № 46250224.

Зазначені вище обставини підтверджуються доданими до позовної заяви документами. Додаткову відповідь з виконавчої служби щодо інформації про стягувача надасть у судове засідання.

Оригінали документів, копії яких подані до суду, знаходяться у неї.

У відповідності до п. 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України письмово підтверджує про те, що нею е подано іншого позову до суду з тим самим предметом та з тих самих підстав та до того самого Відповідача.

На підставі викладеного, відповідно до ст. 41 Конституції України, п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 16, ст. ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, згідно ст. ст. 4, 19, ч. 2 ст. 30, 274-276 ЦПК України, керуючись ч. 5 ст. 59 Закону України Про виконавче провадження, - позивачка просила суд винести рішення, на підставі якого задовольнити позовні вимоги, які містяться в прохальній частині позовної заяви.

24.12.2024 року автоматизованою системою документообігу суду на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для слухання даної справи був визначений суддя Кагарлицького районного суду Закаблук О.В., присвоєно справа № 368/1984/24, провадження № 2/368/936/24.

13.02.2025 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258 260 ЦПК України винесено ухвалу, на підставі якої відкрито провадження, прийнято процесуальне рішення про проведення слухання справи в порядку загального позовного провадження, призначено справу до підготовчого судового засідання на 10 год. 00 хв. 21.02.2025 року.

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 21.02.2025 року, позивачка ОСОБА_1

- вважала за можливе провести підготовче судове засідання без участі відповідачки ОСОБА_4 , та представника відповідача, - Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області, - так як представник відповідача був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи, а тому, на її думку, - немає процесуальної необхідності відкладати слухання справи на іншу дату та час;

- вважала за можливе провести підготовче судове засідання без відповідачів, а тому, на її думку, - немає процесуальної необхідності відкладати слухання справи на іншу дату та час;

- позовні вимоги підтримала в повному обсязі;

- заяв та клопотань під час підготовчого судового засідання позивачка не заявляла, просила винести ухвалу про закриття підготовчого судового засідання та призначити справу до судового розгляду по суті поданої позовної заяви.

В підготовче судове засідання, яке відбулося 21.02.2025 року, відповідачка ОСОБА_4 , - не з`явилася, хоча повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

Відповідачка на адресу суду відзив на позовну заяву в строки, які вказані в резолютивній частині ухвали суду про відкриття провадження у справі, не надіслалаа адресу суду письмових заяв про відкладення слухання справи, чи про слухання справи у її відсутності.

З огляду на вищевказане, - суд визнав неявку відповідачки в підготовче судове засідання, яке відбулося 21.02.2025 року, - не поважною, та, відповідно, - такою, яка не перешкоджала проведенню підготовчого судового засідання.

В підготовче судове засідання, яке відбулося 21.02.2025 року, представник відповідача, - Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області, - не з`явився, хоча, - був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

Сторона відповідача не надіслала на адресу суду відзив на позовну заяву в строки, які вказані в резолютивній частині ухвали суду про відкриття провадження у справі, представник відповідача не надіслав на адресу суду письмових заяв про відкладення слухання справи, чи про слухання справи у його відсутності.

З огляду на вищевказане, - суд визнав неявку представника відповідача в підготовче судове засідання, яке відбулося 21.02.2025 року, - не поважною, та, відповідно, - такою, яка не перешкоджала проведенню підготовчого судового засідання.

21.02.2025 року Кагарлицьким районним судом проведено підготовче судове засідання (без участі відповідачів, - лише за участі позивачки), та, по результатах проведеного підготовчого судового засідання, - судом на підставі п. 3 ч. 2 ст. 200 ЦПК України винесено процесуальну ухвалу (не як окремий процесуальний документ, а з занесенням в протокол судового засідання) про закриття підготовчого провадження та призначено справу до основного судового розгляду на 10 год. 00 хв. 19.03.2025 року.

В судове засідання, яке відбулося 19.03.2025 року, позивачка ОСОБА_1 , - не з`явилася, хоча повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи, проте, - на адресу суду надійшла письмова заява клопотання позивачки, в якій вона просить суд слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

В судове засідання, яке відбулося 19.03.2025 року, відповідачка ОСОБА_2 - Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області, - не з`явився, хоча, - був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

Сторона відповідача не надіслала на адресу суду відзив на позовну заяву в строки, які вказані в резолютивній частині ухвали суду про відкриття провадження у справі, представник відповідача не надіслав на адресу суду письмових заяв про відкладення слухання справи, чи про слухання справи у його відсутності.

З огляду на вищевказане, - суд визнав неявку відповідачки в судове засідання, яке відбулося 19.03.2025 року, - не поважною, та, відповідно, - такою, яка не перешкоджала проведенню судового засідання, - слухання справи по суті поданої позовної заяви, - з винесенням заочного рішення.

В судове засідання, яке відбулося 19.03.2025 року, представник відповідача, - Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області, - не з`явився, хоча, - був повідомлений судом належним чином про день, час та місце слухання справи.

Сторона відповідача не надіслала на адресу суду відзив на позовну заяву в строки, які вказані в резолютивній частині ухвали суду про відкриття провадження у справі, представник відповідача не надіслав на адресу суду письмових заяв про відкладення слухання справи, чи про слухання справи у його відсутності.

З огляду на вищевказане, - суд визнав неявку представника відповідача в судове засідання, яке відбулося 19.03.2025 року, - не поважною, та, відповідно, - такою, яка не перешкоджала проведенню судового засідання, - слухання справи по суті поданої позовної заяви, - з винесенням заочного рішення.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянути справу без участі осіб, які беруть участь у справі та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів, та вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви задовольнити, - шляхом винесення заочного судового рішення, як окремого процесуального документу, обґрунтовуючи своє рішення наступним.

Що стосується винесення заочного рішення, то, відповідно, враховуючи вищевикладені обставини судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду справи на підставі Глави 11 ЦПК «Заочний розгляд справи».

Згідно ст. 280 ЦПК України, - умови заочного розгляду справи:

1 Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:

- відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;

- відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;

- відповідач не подав відзив;

- позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.

У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з позиції позивачки, - позивачка не заперечувала проти заочного розгляду справи, та, відповідно, винесення заочного рішення.

Відповідачка ОСОБА_2 повідомлялася судом належним чином про день, час та місце слухання справи, проте, в судове засідання не з`явилася 2 (два) рази поспіль.

Відповідачка не надіслала на адресу суду письмову заяву про неможливість прибуття в судове засідання, не повідомила про причини своєї неявки, не надіслала заяву про відкладення слухання справи, не подала відзив на позовну заяву в строки, які вказані в резолютивній частині ухвали суду про відкриття провадження у справі, не надіслала заяви про слухання справи у її відсутності, відповідно, - її неявку в судове засідання суд визнає як таку, яка є неповажною, та такою, яка не перешкоджає розгляду справи по суті без участі відповідачки, - з винесенням заочного рішення.

Згідно ст. 281 ЦПК України, - порядок заочного розгляду справи:

1. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу.

2. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ст. 282 ЦПК України, - форма і зміст заочного рішення:

1. За формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.

Згідно ст. 283 ЦПК України, - повідомлення про заочне рішення:

1. Відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.

Згідно ч. 5 ст. 272 ЦПК України, вручення судового рішення:

- учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складання у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення якщо така адреса відсутня.

Підсудність.

- Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадских формувань.

- Згідно ч. 1 ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

- Згідно ч. 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини.

Як вбачається з позовної заяви, - предметом позову в даному цивільному провадженні є зняття арешту з нерухомого майна, яка розміщена на території бувшого (нині Обухівського) Кагарлицького району Київської області.

Що стосується тієї обставини, що м. Кагарлик Київської області наразі відноситься до Обухівського району, а справа слухається не в Обухіському районному суді Київської області, а в Кагарлицькому районному суді Київської області, то суд зазначає наступне:

Відповідно до постанови Верховної Ради України від 17 липня 2020 року № 807/ІХ «Про утворення та ліквідацію районів», - м. Кагарлик, - відноситься до Обухівського району Київської області.

Разом з тим, відповідно до роз`яснення наданого Радою Суддів України, до зміни системи судоустрою та приведення її у відповідність до нового адміністративно - територіального устрою шляхом утворення, реорганізації чи ліквідації судів, - місцеві загальні суди продовжують здійснювати розгляд справ в межах раніше утворених районів та раніше визначеного адміністративно-територіального устрою, а так як м. Кагарлик, - до реформи було адміністративним центром Кагарлицького району Київської області, - то дану справу слід слухати в Кагарлицькому районному суді Київської області.

Відповідно, враховуючи предмет спору (зняття арешту з нерухомого майна - квартири), враховуючи місцезнаходження нерухомого майна, та, враховуючи положення ч.ч. 1, 2 ст. 30 ЦПК України, - дана справа підсудна Кагарлицькому районному суду Київської області, - як суду першої інстанції загальної юрисдикції, так як в даному випадку має місце правило виключної підсудності, - підсудність за місцезнаходженням нерухомого майна.

Сторони по справі:

- позивачем по справі є фізична особа, - ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженка село Стрітівка Кагарлицького району Київської області, громадянка України, паспорт громадянки України серії НОМЕР_3 , виданий 13 травня 2003 року Каагарлицьким РВ ГУ МВС України в Київській області, , РНОКПП: НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 );

- відповідачем по справі є фізична особа, - ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянка України, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 ).

- відповідачем по справі є юридична особа, - Обухівський відділ Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального Міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ), (08700, Київська область, м. Обухів, вул. Київська, 5, Код ЄДРПОУ: 34911011).

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, та застосування до них норм права:

- Позивачка ОСОБА_1 , у встановленому законодавством порядку у червні 2024 року звернулася до державного нотаріуса у м. Ржищів Київської області Отькало С.В. із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо її чоловіка, ОСОБА_3 .

Факт смерті спадкодавця, - ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 , яке видане Кагарлицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 31.05.2024 року.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.11.2024 року за № 406084092, - згідно постанови Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби від 10.11.2016 року у виконавчому провадженні ВП № 46250224 на майно спадкодавця ОСОБА_3 накладено арешт на все нерухоме майно.

02.12.2024 року за вихідним № 144454, - позивачка отримала від Обухівського відділу державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відповідь на свою заяву про отримання інформації та зняття арешту, в якій зазначено:

- «станом на 02.12.2024 року відомості про накладення арешту на майно громадянина ОСОБА_3 відсутні, так як відповідно до ч. 1,2 розділу XI правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями від 07.06.2017 року №1829/5 виконавчі провадження перебувають на зберіганні в архіві три роки, після чого знищуються. Надати інформацію про накладення арешту не маємо можливості в зв`язку зі знищенням архівних справ.»

Проте, надали інформацію «з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за суб`єктом: ОСОБА_3 , виявлено Номер запису про обтяження: 17683165 (спеціальний розділ) Дероюавний реєстратор: Литвин Яна Вікторівна, Кагарлицький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. Київська обл.. Документи подані для державної реєстрації: постанова про арешт майна боржника, серія та номер: ВП № 46250224, виданий 1011.2016. видавник: державний виконавець Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби Литвин Яна Вікторівна. Підстава внесення запису: Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 32597873 від 28.11.2016 16:56:40. Литвин Яна Вікторівна, Кагарлицький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області. Київська обл.. Вид обтяження: арешт нерухомого майна. Відомості про суб єктів обтязюенняб Особа, майно/права якої обтяжуються: ОСОБА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , країна громадянства: Україна, адреса: АДРЕСА_1 . Орган державної влади. Обтяжувач: Кагарлицький районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області., країна реєстрації: Україна. Опис предмета обтяження: все нерухоме майно.

Для вирішення питання про звільнення майна з-під арешту пропонуємо звернутися до суду».

У вищевказаній відповіді органу державної виконавчої служби відсутня інформація про стягувача, а також про підставу та дату завершення виконавчого провадження.

Відповідно, - позивачка, як спадкоємець першої черги, - не може отримати свідоцтво про право на спадщину, а отже, - порушено її право розпоряджатися майном після померлого чоловіка.

Враховуючи викладене вище, - станом на момент винесення даного судового рішення, - відсутні правові підстави для вчинення дій щодо реєстрації припинення обтяження, - а тому суд вважає, що слід винести рішення, на підставі якого задовольнити позовні вимоги, - з огляду на наступні норми права.

Станом на моменту винесення рішення, - виконавче провадження завершене, та у відділі державної виконавчої служби, - на виконанні не перебуває, так як воно знищене.

Враховуючи викладене, - у відділі відсутня можливість зняти арешт з майна.

Таким чином, Позивачка позбавлена можливості реалізувати своє право на спадкове майно та отримати свідоцтво про право на спадщину, і змушена звернутися за захистом своїх прав до суду.

Як вбачається з матеріалів справи - матеріали виконавчого провадження були знищені.

Відповідно, - на даний час державний виконавець не може винести постанову про скасування заборони на відчуження та зняття арешту.

Згідно положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно положень ст.ст. 1218, 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку.

Відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України "Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", - не зумовлює позбавлення особи права користування та володіння належним їй на праві власності майном.

У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння і користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосувані норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 643/3614/17 (провадження № 14-479цс19) дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦП України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (пункт 37).

Відповідно до частини першої, абзацу першого частини другої, частин четверто п`ятої статті 59 Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Отже, - право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу.

Захист зазначеного права гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ утручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України яка визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності за винятком обмежень, установлених законом. Право приватної власності є непорушним.

Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Зазначений принцип відображено й конкретизовано в ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу, згідно з якою право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним зі способів захисту права власності є гарантована в ст. 391 цього кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених конвенцією прав, відповідно до ст. 13 цього міжнародно-правового акта, Конвенції, повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»).

Утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення ст. 3 Конституції, ст.13 конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Водночас, вимоги про звільнення майна з-під арешту, що Грунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (є різновидом негаторного позову) і виникають із цивільних правовідносин, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Частина 2 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Відповідно до п. 1 керівних роз`яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Відповідно до частини 2 ст. 30 ЦПК України позови про зняття арешту з майна пред`являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини,

За таких обставин, дана цивільна справа підсудна Кагарлицькому районному суді Київської області за місцезнаходження майна, щодо якого заявляється вимога про зняття арешту.

Отже, на думку суду, - наявність накладеного арешту на майно Позивачки порушує право власності Позивачки на власне майно а саме, - право безперешкодного володіння та розпорядження таким майном, а тому таке право позивачки повинне бути поновлене на підставі наступних норм права.

Норми міжнародного права.

Статтею І Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1497 року (Закон № 475/97-ВР) визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Стаття 8 Загальної декларації прав людини проголошує, що «кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом», а п. а ст. 3 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права в імперативній формі вимагає від кожної держави учасниці цього Пакту «забезпечити всякій особі, права і свободи якої, визнані в цьому Пакті, порушено, ефективний засіб правового захисту, навіть коли це порушення було вчинене особами, що діяли як особи офіційні; б) забезпечити, щоб право на правовий захист для будь-якої особи, яка потребує такого захисту, встановлювалось компетентними судовими, адміністративними чи законодавчими властями або будь-яким іншим компетентним органом, передбаченим правовою системою держави, і розвивати можливості судового захисту».

Право кожного на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод закріплене в ч. 1 ст. 55 Конституції України універсальним юридичним засобом відстоювання людиною свого правового статусу в будь-якій конкретній життєвій ситуації.

Судовий захист прав і свобод людини здійснюється в процесуальних формах, передбачених чинним законодавством, а саме, - в порядку цивільного, кримінального, адміністративного, а також конституційного судочинства.

Найбільш місткою формою, пристосованою для безпосереднього захисту порушених прав, - є цивільне судочинство.

Слід зазначити, що даний спір лежить як в площині основного Закону України, - Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, так і норм галузевого права, норм ЦК України.

Отже, що стосується Конституції України, то в даному випадку суд застосовує наступні положення.

- Перш за все слід зазначити, що Конституція України є основною національної правової системи, є юридичною базою для розвитку українського законодавства, правозастосовної діяльності, правосвідомості та правової культури.

Слід зазначити також, що преамбула Конституції України відіграє роль орієнтира у практичній діяльності державних органів і органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, посадових і службових осіб та громадян, визначає загальну лінію правотворчої діяльності, вказує стратегічний напрям конституційного і нормативно правового регулювання в цілому.

Згідно ч. 2 ст. 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Отже, пряма дія конституційних норм вимагає, що навіть за наявності і при застосуванні поточних конституційних законів та інших нормативно правових актів правозастосовний орган посилався не тільки на них, а спочатку на ту норму Конституції, на розвиток якої або ж на основі якої вони прийняті і діють.

Слід зазначити, що згідно ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» суди при розгляді конкретних справ повинні керуватися насамперед нормами Конституції України.

Що ж стосується гарантованості звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, то це положення є втіленням прямої дії конституційних норм щодо судового захисту прав і свобод людини і громадянина, ящо знайшло свій вираз, зокрема в ч.ч. 1, 2 ст. 55 Конституції України.

Згідно ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Згідно ч. 2 ст. 22 Конституції України Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно ч. 3 ст. 22 Конституції України при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ч. 1 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Згідно ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Що стосується вищевказаних положень ст. 41 Конституції України, то слід зазначити, що категорія власності посідає особливе місце в суспільній свідомості та загалом у суспільному житті. Держава зобов`язана забезпечити такий правопорядок шляхом створення ефективного нормативно-правового регулювання відносин власності.

Відповідно, ст. 41 Конституції України на політичному рівні закріплює право кожного її громадянина на власність як на важливий атрибут правової держави і демократичного, громадянського суспільства.

Ці конституційні положення створили фундаментальне підгрунтя для їх подальшого розвитку в цивільному законодавстві України.

Правом власності визнається право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону, незалежно від волі третіх осіб. Це право передбачає для власника можливість на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Отже, ст. 51 Конституції України визначає механізми захисту прав свобод людини і громадянина.

Наявність таких механізмів одна з обов`язкових ознак справді демократичної держави. Особлива роль у захисті прав і свобод належить суду.

Це обумовлено демократичністю і професіоналізмом судового розгляду, який базується на незалежності суду, гласності, змагальності, безпосередності, усності судового процесу, необхідності пред`явлення доказів тощо.

Зміст ст. 55 відповідає міжнародно-правовим стандартам щодо гарантованого захисту основних прав і свобод людини.

Норми ЦК України.

Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. 1 ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб єктів права власності.

Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України Позивач, як власник майна, має права безперешкодно користуватись та розпоряджатися своєю власністю, таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи.

Згідно ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагать усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до положень Цивільного кодексу України у разі створення перешкод у користуванні власністю Позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме усунення перешкод в розпорядженні майном та зняття арешту.

Норми галузевого права, що регулюють діяльність органів ДВС України.

Згідно ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, що діє на час подачі позову) у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Згідно із ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

- отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок борленика має спеціальний режим використання та або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

- надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

- отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

- відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного в частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

- отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову,

- погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

- отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

У всіх інших випадках арешт можсе бути знятий за рішенням суду (ч. 5. ст. 59 «Про виконавче провадження»).

Отже, системний аналіз зазначених положень Закону дає підстави для висновку, що в подібному випадку державний виконавець забезпечує безпосереднє зняття арешту з майна за своєю постановою, яка приймається па підставі відповідного рішення суду, про що зазначено у ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи вищевикладені фактичні обставини справи та норми права слід відновити безспірне право власності позивачки ОСОБА_1 , - шляхом винесення судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Ст. І Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1497 року (Закон № 475/97-ВР, Стаття 8 Загальної декларації прав людини, ППВС України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», ст.ст. 8, 21, 22, 24, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 316, 317 319, 321, 325, 328, 347, 386 ЦК України, ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Обухівський відділ Державної виконавчої служби в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), - про зняття арешту з майна, - задовольнити.

Зняти арешт з усього нерухомого майна, яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно України на ім`я померлого ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ), який накладений державним виконавцем Кагарлицького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області згідно постанови про арешт майна боржника від 10.11.2016 року, винесеної у виконавчому провадження ВП № 46250224, виключити ОСОБА_3 з Єдиного реєстру боржників, а також виключити з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (спеціальний розділ) запис про обтяження - реєстраційний номер обтяження 17683165 від 28.11.2016 року, - про арешт усього нерухомого майна.

Рішення може бути оскаржене на умовах та в порядку, який передбачено ст. 284 ЦПК України.

Згідно ст. 284 ЦПК України:

- заочне рішення може буте переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

- заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

- строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

На підставі ч. 5 ст. 272 ЦПК України надіслати копію даного рішення сторонам по справі протягом двох днів з дня його складення.

Суддя: Закаблук О.В.