Справа № 337/842/25
Номер провадження 2/337/832/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 рокум. Запоріжжя

Хортицький районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря Трегуб Т.В.

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

18.02.2025 року представник позивача АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» звернувся до суду з позовом, через підсистему Електронний суд, до відповідача ОСОБА_1 про стягнення боргу у розмірі 107 459,28 грн., судового збору 2422,40 грн., посилаючись на неналежне виконання своїх зобов`язань з боку відповідача.

В обґрунтування позову зазначив, що між АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитні договори: 18.03.2015 кредитний договір № 31291394 (за яким позичальнику видано кредит в сумі 25900 грн); 07.02.2019 кредитний договір № 801 (за яким позичальнику видано кредит в сумі 20600 грн); 24.01.2020 кредитний договір № 501( за яким позичальнику видано кредит в сумі 26700 грн).

Відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк.

Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.12.2024 склала:

-по кредитному договору від 18.03.2015 № 31291394 - 62259.75 грн., з яких: 24604.45 грн. заборгованість за кредитом; 37655.3 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією;

-по кредитному договору від 07.02.2019 № 801- 14370.45 грн., з яких: 6406.82 грн. заборгованість за кредитом; 2.01 грн. заборгованість процентами; 7961.62 грн. заборгованість за комісією;

-по кредитному договору від 24.01.2020 № 501- 30829.08 грн., з яких: 15251.18 грн. заборгованість за кредитом; 4.9 грн. заборгованість процентами; 15573 грн. заборгованість за комісією.

Загальна сума заборгованості по вищевказаним кредитним договорам станом на 01.12.2024 склала 107459,28 гривень.

Детальні розрахунки заборгованості додаються до позовної заяви. Позивач направив письмові вимоги відповідачу на адресу місця проживання, яку він зазначив у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була.

Відповідно до умов кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, зокрема, заяви на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб № 31291394 від 18.03.2015, сторони погодили, що позичальник зобов`язується сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Ці умови були узгоджені позичальником шляхом підписання відповідних документів. Підписавши вказану заяву позичальник беззастережно підтвердив, що приймає Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ» pumb.ua., а тому наполягає на правомірності позовних вимог до відповідача по стягненню комісії, що є законним і відповідає чинному законодавству, і просить суд задовольнити позовні вимоги щодо стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості з відповідача в повному обсязі.

Ухвалою суду від 24 лютого 2025 року відкрито загальне провадження по справі, відповідачеві встановлений строк на подання відзиву до суду, розпочато підготовче провадження по справі.

29 квітня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі за позовом заявою АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та призначено до судового розгляду.

19.05.2025 від представника відповідача надійшли відзив та заява про поновлення процесуального строку для подання відзиву на позовну заяву.

Ухвалою суду від 20 травня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача Кара Ю.М. про поновлення строку для подання відзиву на позовну заяву відмовлено, відзив залишений без розгляду.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позові просив проводити розгляд справи без його участі.

Відповідач у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог ЦПК України, причину неявки суд не повідомив.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання.

Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, з підстав, що були зазначені у відзиві, який залишено без розгляду, однак зазначені в ньому заперечення проти позову вона висловлює у судовому засіданні, а саме: заява-анкета (опитувальник) б/н від 10.11.2014 року, що підписана відповідачем, не містить порядку та строку повернення кредиту, конкретного розміру процентів та порядку їх нарахування, строк та розмір штрафних санкцій. В ній лише зазначено, що строк дії кредитного ліміту, процентна ставка за користування кредитним лімітом, розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування кредитної картки встановлюються відповідно до умов ДКБО в залежності від типу кредитної картки.

Заява № 801 від 07.02.2019 року на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб підписана відповідачем, зазначено про строк повернення кредиту - 36 місяців та розмір процентів за користування протягом строку кредитування. Однак не зазначено про конкретний розмір процентів та порядку їх нарахування після спливу строку кредитування, штрафні санкції.

Заява № 501 від 24.01.2020 року на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб підписана відповідачем, зазначено про строк повернення кредиту - 24 місяці та розмір процентів за користування протягом строку кредитування. Однак не зазначено про конкретний розмір процентів та порядку їх нарахування після спливу строку кредитування, штрафні санкції.

Щодо нарахування та розміру заборгованості по договору № 31291394 від 18.03.2015р. зазначено, що ОСОБА_1 надано картку з кредитним лімітом 1000 грн. Позивачем не доведено розмір процентної ставки та законність нарахування процентів за час користування кредитом.

Таким чином нарахування, та списання грошових коштів в рахунок погашення процентів є безпідставним.

За період часу з 30.05.2025 року по 30.11.2023 р. по даному кредиту безпідставно сплачено 36184,92 грн.

10.01.2025 року на мобільний телефон повивача надійшло смс повідомлення про необхідність часткової сплати боргу, та подальшого прощення іншої частини боргу, у зв`язку з чим ним було сплачено 12449 грн, які не враховані позивачем під час подання даного позову і не відображені у розрахунку.

Враховуючи незаконність нарахування процентів та суму їх оплати, внесення платежу 10,01.2025 року, відповідач має переплату по даному кредиту в розмірі 24029,47 грн.

Комісія по кредитному договору № 501 від 24.01.2020р. нарахована безпідставно, всупереч норм чинного законодавства. Як зазначено в заяві на приєднання до Договору комплексного обслуговування, встановлено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості по договору № 01. Позивач нарахував розмір комісії 15573 грн. Проте, сторона позивача не вказує, які саме послуги за вказану комісію надаються (будуть надаватися) відповідачу ОСОБА_1 (разово або щомісяця) Умови кредитного договору не містять жодних даних про такі послуги за комісією. За період користування коштами ОСОБА_1 було безпідставно нараховано та сплачено 3587 грн. 4 8 коп.

10.01.2026 року на мобільний телефон позивача надійшло смс повідомлення про необхідність часткової сплати боргу, та подальшого прощення іншої частини боргу, у зв`язку з чим ним було сплачено 6159 грн, 22.01.2025 року сплатив 4000 грн., які не враховані позивачем під час подання даного позову і не відображені у розрахунку.

Враховуючи незаконність нарахування комісії та суму їх оплати, внесення платежів 10.01.2026 та 22.01.2025року, відповідач має заборгованість по даному кредиту 1509,60 грн.

Як зазначено в заяві на приєднання до Договору комплексного обслуговування, встановлено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості по договору № 801, позивач нарахував розмір комісії 7961,62 грн. Проте, сторона позивача не вказує, які саме послуги за вказану комісію надаються (будуть надаватися) відповідачу ОСОБА_1 (разово або щомісяця) Умови кредитного договору не містять жодних даних про такі послуги за комісією.

За період користування коштами ОСОБА_1 було безпідставно нараховано та сплачено 3587 грн. 48 коп.

10.01.2025 року на мобільний телефон позивача надійшло смс повідомлення про необхідність часткової сплати боргу, та подальшого прощення іншої частини боргу, у зв`язку з чим ним було сплачено 10.01.2025 р. - 2870 грн., 22.01.2025 року сплатив 3500 грн., які не враховані позивачем під час подання даного позову і не відображені у розрахунку.

Враховуючи незаконність нарахування комісії та суму їх оплати, внесення платежів 10.01.2025 та 22.01.2025року, відповідач має переплату по даному кредиту - 7805,88 грн.

Враховуючи вищевикладене відповідач по кредитному договору: № 31291394 має переплату в розмірі 24029, 47 грн., № 501 має заборгованість в розмірі 1509,60 грн. № 801 має переплату - 7805,88 грн.

Враховуючи наявну переплату по двом договорам та заборгованість, загальна переплата складає 30325 грн.28 коп.

Що стосується вимоги позивача про стягнення процентів по кредитному договору від 18.03.2018 року № 31291394, необхідно врахувати наступне.

Щодо нарахованих позивачем відсотків за користування кредитом за кредитним договором №31291394, то під час підписання заяв-приєднання від 18.03.2015, відповідачем було підписано тільки заяву-анкету на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб. При цьому, відсутній паспорт споживчого кредиту позивач не додав до позову Публічну пропозицію AT ПУМБ на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (в редакції, яка діяла станом на 18.03.2018р.). Враховуючи, що позивачем не надано доказів на підтвердження досягнення між сторонами у письмовому вигляді згоди щодо порядку нарахування та розміру процентів за користування кредитними коштами та відповідно обґрунтованості заявленого розміру заборгованості за процентами, наразі відсутні підстави для стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за процентами в розмірі 37655,30 грн. і в цій частині позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи наявну переплату по кредитним договорам в розмірі 30325,28 грн, позов АТ «ПУМБ» слід залишити без задоволення.

Вислухавши доводи представника відповідача, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено, що 10.11.2014 року ОСОБА_1 до АТ «ПУМБ» звернувся з заявою-анкетою про Приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до якої останньому був відкритий поточний рахунок № НОМЕР_1 та видано персоніфіковану банківську картку MasterCard Standart , та встановлений кредитний ліміт 1000 грн строком на 12 місяців з автоматичною пролонгацією за рішенням банку. Своїм підписом відповідач підтвердив, що йому надано в письмовій формі інформацію про умови кредитування у вигляді кредитної картки з відновлювальною кредитною лінією по продукту «Кредитна картка з пільговим періодом» а також орієнтовану сукупну вартість кредиту по ній.

Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту по договору № 31291394 від 10.11.2014 р розмір кредитного ліміту становив: 18.03.2015 року - 1000.00грн, рахунок НОМЕР_2 .UAH, (встановлення кредитного ліміту), 17.01.2018 кредитний ліміт було збільшено до 17500.00 (рахунок НОМЕР_3 .UAH), 18.05.2018 року кредитний ліміт було збільшено до 19600.00грн, 06.02.2019 року - до 21700.00 грн, 14.08.2019 року -до 23800.00 грн, 11.12.2019 року до 25900.00 грн.

Крім того, 07.02.2019 року ОСОБА_1 подав заяву № 801, засвідчену власним підписом, про Приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб , відповідно до якої останньому був кредиту у розмірі 20600 грн, строком на 36 місяців зі сплатою процентів річних-0,01%, комісії-2,99%

Відповідно до платіжної інструкції TR.33602751.47960.8810 від 07.02.2019 року грошові кошти в розмірі 20600 грн. були перераховані відповідачеві на рахунок НОМЕР_4 .

Крім того, 24.01.2020 року ОСОБА_1 подав заяву № 501, про Приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб , відповідно до якої останньому був кредиту у розмірі 26700 грн.; строком на 24 місяці , зі сплатою процентів річних-0,01%, комісії-2,99%

Відповідно до платіжної інструкції TR.40509182.40442.8810 від 24.01.2020 року грошові кошти в розмірі 26700 грн. були перераховані відповідачеві на рахунок НОМЕР_5 .

За розрахунками, наданими позивачем заборгованість відповідача перед позивачем станом на 01.12.2024 склала:

1) По кредитному договору від 18.03.2015 № 31291394 62259,75 грн., з яких: 24604.45 грн. заборгованість за кредитом; 37655.3 грн. заборгованість процентами; 0 грн. заборгованість за комісією;

2) По кредитному договору від 07.02.2019 № 801- 14370,45 грн., з яких: 6406.82 грн. заборгованість за кредитом; 2.01 грн. заборгованість процентами; 7961.62 грн. заборгованість за комісією;

3) По кредитному договору від 24.01.2020 № 501- 30829.08 грн., з яких: 15251.18 грн. заборгованість за кредитом; 4.9 грн. заборгованість процентами; 15573 грн. заборгованість за комісією;

02.12.2024 року АТ «ПУМБ» направив відповідачеві вимогу щодо погашення заборгованості у розмірі 107 459,28 UAH, а саме: за договором № 31291394 (рахунок НОМЕР_6 ) в розмірі 62259,75 грн, за договором № 801 (рахунок НОМЕР_4 ) в розмірі 14370,45 грн, за договором 501 (рахунок НОМЕР_5 ) в розмірі 30 829,08 грн.

10 січня 2025 року відповідач сплатив на користь позивача 12449 грн з призначенням платежу погашення заборгованості по раніше списаної угоди № 41595361 від 20.12.2023, 6159 грн. - призначення платежу погашення заборгованості по раніше списаної угоди № 501 від 27.06.2022 року та 2870 грн - погашення заборгованості по угоді 8801, 22.01.2025 року - 4000 грн - призначення платежу - погашення кредиту, 3500 грн- погашення кредиту. Зазначені оплати не були включені позивачем у розрахунки заборгованості.

На теперішній час існує спір щодо стягнення заборгованості з відповідача за укладеними договорами.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

З огляду на приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року).

У справі "Беллет проти Франції" ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії").

ЄСПЛ зазначав, що право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (§ 22, рішення ЄСПЛ у справі "Мельник проти України" від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03).

Згідно зі сталою практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на доступ до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України справедливість, добросовісність та розумність належать до загальних засад цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом частини 1, 2 статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Матеріали справи містять підписані відповідачем заяви про приєднання, які недійсними не визнавались, відповідачем (боржником) з підстав безгрошовості у порядку ст. 1051 ЦК України не оскаржувались.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Підписавши заяви відповідач підтвердив, що він в повній мірі ознайомився з умовами отримання кредиту, розміром процентів за користування кредитними коштами.

Отже, суд вважає встановленим існування між сторонами кредитних правовідносин, узгодженість процентної ставки, зокрема за кредитними договорами № 801 від 07.02.2019 та № 501- від 24.01.2020 грн.

Разом з тим, відповідачем оспорюється узгодження процентної ставки за договором від 18.03.2015 № 31291394 та правомірність нарахування комісії по № 801 та № 501.

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у цьому випадку АТ «ПУМБ»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цю Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладання договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб розумів відповідач та ознайомився і погодився з нею, підписуючи заяву про приєднання. При цьому така анкета-заява, якою встановлений кредитний ліміт у розмірі 1000 грн, датована 10.11.2014 року, а не 18.03.2015 року, як вважає позивач, що також узгоджується із довідкою про збільшення кредитного ліміту, при цьому враховуючи, що предметом спору є користування кредитними коштами на рахунку, що належить відповідачеві № 2416.UAH, що був зазначені в анкеті -заяві від 10.11.20214 року та в довідці про збільшення кредитного ліміту, відповідно до якого станом на 18.03.2015 року ( дату про яку позивач зазначає як дату укладення кредитного договору в прохальній частині позову) кредитній ліміт був встановлений у розмірі 1000грн та в подальшому був збільшений до 29500 грн, суд вважає за можливе вирішити даний спір по суті.

Отже, суд вважає доведеним, що заява-анкета (опитувальник) б/н від 10.11.2014 року, що підписана відповідачем, не містить порядку та строку повернення кредиту, конкретного розміру процентів та порядку їх нарахування, строк та розмір штрафних санкцій, в ній лише зазначено, що строк дії кредитного ліміту, процентна ставка за користування кредитним лімітом, розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування кредитної картки встановлюються відповідно до умов ДКБО в залежності від типу кредитної картки. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретний запропонований відповідачу договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, наданий банком договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.

Отже, надана позивачем роздруківка Публічної пропозиції АТ ПУМБ на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, не може бути належним доказом у справі, та не може бути прийнята до уваги судом, оскільки вказана Публічна пропозиція не містить в собі підпису відповідача, при цьому, її зміст повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.

Відповідна правова позиція Великої Палати Верховного Суду викладена у постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19.

Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01.01.2017 року - остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування»), кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

10.06.2017 року набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-VІІІ. Цей Закон визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. У зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Згідно частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10.06.2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною, відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Даного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 року у справі №496/3134/19, провадження №14-44цс21.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду в від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

В кредитних договорах №№ 801 та № 501 встановлена комісія за обслуговування кредиту, підписаних відповідачем, встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, тобто, фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

За вищенаведених обставин, оскільки відповідачу було встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за Законом повинні надаватись безоплатно, суд вважає нарахування та сплату комісії безпідставним.

Таким чином, суд при вирахуванні сум, що підлягають стягненню з відповідача, враховує наступне:

-за кредитним договором від 10.11.2014 кредитний ліміт було збільшено до 25900 грн, позивачем сплачено згідно розрахунку 36184,92 грн., тобто переплата становить 10284,92 грн.

-за кредитним договором від 07.02.2019 року заборгованість по тілу кредита становить 6406.82 грн., 2.01 грн. заборгованість процентами; за період користування кредитними коштами відповідачем безпідставно була сплачена комісія у розмірі 14 214.71 грн, яка підлягає вирахуванню із загальної заборгованості, тобто переплата становить 7805,88 грн.

-за кредитним договором № 501: 15251.18 грн. заборгованість за кредитом; 4.9 грн. заборгованість процентами; за період користування кредитними коштами відповідачем безпідставно була сплачена комісія у розмірі 3 587.48 грн, тобто заборгованість становить 11668,6 грн.

- у січні 2025 року відповідачем після надсилання вимоги про погашення кредиту на користь банку було сплачено загальну суму 28978 грн (12449+6159+4000+2870+3500), яка підлягає врахуванню в розмір погашення заборгованості.

Отже, загальним підсумком, суд приходить до висновку, що наявна заборгованість відповідачем погашена у повному обсязі, останній має навіть переплату ( 10284,92+7805,88 -11668,6+28978=35400,2), а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст.3, 4, 10, 11, 76-81, 89, 141 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог АТ «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у сумі 107459,28 грн - відмовити.

Копію рішення надіслати сторонам.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги з часу виготовлення повного тексту рішення.

Текст рішення оголошений у судовому засіданні 20 червня 2025 року об 8-30 год.

Суддя: Салтан Л.Г.