КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/9538/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Романець Вікторії Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2025 року у складі судді Бусик О.Л.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, орган опіки та піклування Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини разом з батьком,-

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2023 року ОСОБА_2 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання з матір`ю малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Спільне життя між сторонами не склалося, наразі сторони спільно не проживають.

Від шлюбу мають спільну доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після фактичного припинення шлюбних відносин залишилася проживати з матір`ю. Для дитини створені максимально комфортні умови для розвитку та проживання.

Фінансовий стан матері дозволяє забезпечувати харчування, одяг, відпочинок для дитини.

Крім того, позивач зазначає, що вона вживала всіх можливих кроків для вирішення спірного питання щодо визначення місця проживання дитини, проте в позасудовому порядку дане питання вирішити не вдалося, що і послугувало підставою для звернення до суду.

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання з батьком малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у спілкуванні з донькою.

Зазначає, що у разі визначення місця проживання доньки разом із матір`ю без зазначення фактичного місця проживання, у позивачки за первісним позовом буде можливість переміститися до іншого місця проживання у тому числі за кордон.

Указує на те, що за його фактичним місцем проживання дитині створені належні соціально-побутові умови проживання для неї.

Він має самостійний дохід від підприємницької діяльності, який є достатнім для створення належних умов для розвитку та виховання дитини.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено. У задоволенні зустрічному позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Романець В.В. в інтересах ОСОБА_1 посилаючись на недоведеність та неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 .

Вказано, що висновок органу опіки та піклування не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. ОСОБА_1 та його представник, повідомляли суд про його необґрунтованість в судовому засіданні, однак суд першої інстанції погодився з висновком опіки та піклування, але залишив поза увагою його недостатню обґрунтованість.

Судом не враховано зміст обгрунтувань вимог ОСОБА_2 про те, що дитина тривалий час відвідує один і той же садочок, має усталений режим дня, сформувалось коло осіб, з якими вона постійно спілкується та проводить час, а тому зміна місця проживання, призведе до створення стресової ситуації, яка незмінно негативно вплине на психологічний стан та подальший розвиток дитини. Однак суд залишає поза увагою, що в 2023 року ОСОБА_2 змінювала місце проживання дитини, а в 2024 році мати дитини вирішила змінити її дошкільний навчальний заклад.

Залишив поза увагою районний суд й те, що мати дитини тривалий час чинила перешкодити у спілкуванні з нею з батьком.

Звертає увагу, що матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про відсутність належного емоційного контакту між батьком та ОСОБА_4 або шкідливість таких контактів для неї.

Зауважує, що судом не прийняті до уваги як докази показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та відповідно не мотивовано відхилення їх показань щодо обставин (фактів) справи, а також не надано оцінку висновку за результатами консультування родини ОСОБА_4 наданим Голосіївським районним в місті Києві центром соціальних служб. З висновку за результатами консультування родини ОСОБА_4 , вбачається що дитина має однакову прихильність як до батька так і до матері.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Крушинська А.А. в інтересах ОСОБА_2 вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо визначення місця проживання дитини з матір`ю, оскільки таке рішення відповідає в першу чергу інтересам дитини, а наявне розпорядження Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації № 509 від 27 вересня 2024 року надає у повній мірі батьку на участь у вихованні дитини.

ОСОБА_2 подала клопотання про розгляд справи без її участі з посиланням на стан здоров`я (вагітність), що підтверджено медичною довідкою. В судовому засіданні її представниця адвокат Крушинська А.А. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений, від його представниці адвоката Романець В.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи з підстав не можливості прибути до суду за станом здоров`я.

Між тим колегія суддів не убачає підстав до задоволення вказаного клопотання, враховуючи тривалість перебування справи на вирішенні суду апеляційної інстанції й завантаженість суду, суть спору, який стосується інтересів малолітньої дитини, а також те, що матеріали справи містять достатньо доказів про права й обов`язки сторін, а позиція адвоката Романець В.В. викладена в належно мотивованій та обґрунтованій з посиланням на докази апеляційній скарзі.

Треті особи належним чином повідомлення про розгляд справи (а.с. 217-218 т.3), будь-яких клопотань не надали, а тому у відповідності до ст. 372 ЦПК України їх не неявка не перешкоджає розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

Зі справи убачається, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 вересня 2018 року, який розірвано рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 квітня 2024 року у справі № 757/40402/23-ц (а.с. 9).

У період шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10 т.1).

Дитина разом із матір`ю фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 . Житлом користуються на підставі договору оренди № 23/181123 від 18 листопада 2023 року (а.с. 61-72 т. 2).

Згідно з довідки № 4 ОСОБА_2 працює в ТОВ «ДАНН» з 2021 року та займає посаду менеджера (управителя), за період з серпня 2023 року по січень 2024 року отримала заробітну плату в розмірі 31 433 грн 15 коп (а.с. 79 т. 2).

За місцем роботи в ТОВ «ДАНН» характеризується позитивно (а.с. 80 т. 2).

Відповідно до довідки ТОВ «МР.ЛІДЕР ГЛОБАЛ» від 03 січня 2024 року, дитина відвідує дитячий садочок з 12 вересня 2022 року (а.с. 90 т. 2).

Згідно з доказами долученими до справи, малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обслуговується в медичному центрі «КІНДЕР КЛІНІК».

Батько дитини ОСОБА_1 є фізичною особо-підприємцем, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

ОСОБА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Житло належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 13 липня 2021 року (а.с. 77-78 т. 2).

07 лютого 2024 року за вищевказаною адресою посадовою особою Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в м. Києві державної адміністрації проведено обстеження житлово-побутових умов проживання батька та з`ясовано, що умови для проживання, виховання та розвитку на даний час створені належним чином.

Установлено, що ОСОБА_1 визначено способи участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою ОСОБА_4 , про що видано розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 27 вересня 2024 року № 509 «Про порядок зустрічей з ОСОБА_4 » (а.с. 38 т. 3).

Відповідно до свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 від 18 липня 2024 року ОСОБА_2 змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с. 98 т. 3).

Згідно висновку № 100-14736 від 24 жовтня 2024 року Голосіївська районна в м. Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю, ОСОБА_2 . Указаний висновок зроблений на основі того, що малолітня дитина тривалий час проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , де створені належні умови для виховання та розвитку дитини. Загалом батьком та матір`ю створено належні умови для виховання та розвитку дитини, але виходячи з найкращих інтересів дитини, оскільки малолітня дитина тривалий час проживає з матір`ю, визначення місця проживання дитини з матір`ю відповідає інтересам дитини. Орган опіки та піклування не встановив обставин, що давали б підстави для визначення місця проживання дитини з батьком, що фактично призведе до зміни місця проживання дитини, яке не відповідає найкращим інтересам дитини (а.с. 238-240 т. 2).

Ухвалюючи рішення про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 з матір`ю, суд першої інстанції, виходив з якнайкращих інтересів дитини, взяв до уваги її вік, постійне проживання разом з матір`ю, тісний соціальний зв`язок із нею, висновок органу опіки та піклування, надав належну оцінку наявним у справі належним та допустимим доказам, на підставі яких повно встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, а тому дійшов обґрунтованого висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та з цих підстав відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції правильним.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Згідно з положеннями статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За змістом частин першої і четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

За статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України).

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України).

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучатися зі своєю матір`ю.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Пунктом 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) викладено правовий висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України "Про міжнародні договори України", а також не містить положень щодо набрання нею чинності.

У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму дол. дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції.

У рішенні ЄСПЛ "Хант проти України" від 7 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

У рішенні ЄСПЛ "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року зазначено, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

У зв`язку з зазначеним при визначенні місця проживання дитини судам необхідно, крізь призму врахування найкращих інтересів дитини, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Як уже встановлено судом, що спільна дитина сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після розірвання шлюбу проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 й дитина має з матір`ю тісний контакт та взаємозв`язок, пов`язана спільним побутом.

Зауважено судом й те, що ОСОБА_1 належним чином виконує обов`язок щодо виховання дитини, матеріально утримує дитину.

Приймаючи рішення районний суд прийняв до уваги висновок Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, за яким визначення місця проживання дитини ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_2 буде відповідати найкращим інтересам дитини.

Колегія суддів вважає, що висновок органу опіки та піклування є доцільним, та таким, що складено у відповідності до положень ч. 5 ст. 19 СК України й судом першої інстанції його обґрунтовано визнано належним доказом по справі.

Апеляційний суд також зауважує, що батько безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, незалежно від того, з ким вона буде проживати.

Визначення місця проживання ОСОБА_3 з матір`ю не впливає на її взаємовідносини з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків.

Вказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17 (провадження № 61-9074св20).

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 не заперечує проти спілкування доньки з батьком, що вона підтвердила також і на стадії апеляційного провадження у письмових поясненнях.

Отже з`ясовано, що батько жодним чином не обмежений у спілкуванні з донькою ОСОБА_3 , отримує всю необхідну інформацію щодо її розвитку та життя, а тому районний суд з урахуванням віку дитини обґрунтовано вважав, що для її емоційного та психологічного стану доцільно буде визначити місце проживання з матір`ю.

Поясненнями допитаних судом свідків, з урахуванням матеріалів справи, у їх сукупності, не підтверджено безспірний факт необхідності визначення місця проживання дитини з батьком.

Суд, вирішуючи спір, виходив з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, вік, психологічний стан тощо, а також дотримався балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

З урахуванням викладеного та в контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, встановивши, що малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 тривалий час проживає з матір`ю й для забезпечення інтересів дитини визначення її місця проживання саме із матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення позову ОСОБА_2 .

Районний суд правильно застосував норми матеріального права відповідно до характеру правовідносин, що склалися між сторонами та в межах заявлених позовних вимог обґрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 .

З урахуванням зазначеного та обставин справи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав щодо визначення місця проживання доньки сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги про незаконність рішення районного суду та якнайкращим інтересам малолітньої дитини буде відповідати саме проживання її з батьком, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення первісного позову та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції, вони отримали належну оцінку у рішенні, а тому додатковому правовому аналізу не підлягають.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Під час розгляду справи ОСОБА_1 не доведено, що їх спільна з позивачкою донька немає необхідного догляду, забезпечення та інших благ, які потребує дитина відповідного віку.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Романець Вікторії Володимирівни в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: