Ухвала

Іменем України

04 червня 2025 року

м. Київ

справа № 754/1088/14-ц

провадження № 61-6350ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року у складі судді: Панченко О. М., та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О., в справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» про заміну сторони виконавчого провадження в справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» (далі - ТОВ «Брайт Інвестмент») звернулось із заявою до суду про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Заява мотивована тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2014 року у справі № 754/1088/14 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 00 від 22 січня 2008 року ухвалено рішення, яким позов задоволено.

На виконання вказаного рішення суду Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист №2-2066 від 24 вересня 2014 року.

09 вересня 2016 року ухвалою Деснянського районного суду м. Києва задоволено заяву ПАТ «УкрСиббанк» про видачу дублікату виконавчого листа.

09 січня 2018 року державним виконавцем Деснянського ВДВ СЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Деснянського районного суду м. Києва № 754/1088/14 від 20 вересня 2016 року, відносно боржника ОСОБА_1

15 листопада 2023 року на підставі договору факторингу № 15/11/3/2023, укладеного між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс», право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 січня 2008 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та позичальником ОСОБА_3 , та договором поруки, первісний кредитор АТ «УкрСиббанк» відступив на користь ТОВ «Інком-Фінанс» право вимоги первісного іпотекодержателя за іпотечним договором № 75509 від 22 січня 2008 року та ОСОБА_1 .

Згідно договору факторингу за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 січня 2008 року, укладеним 15 листопада 2023 року між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Брайт Інвестмент», право за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 січня 2008 року, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 та договором поруки, укладеним в забезпечення виконання вказаного кредитного договору, кредитор «ТОВ «Інком-Фінанс» відступив на його користь ТОВ «Брайт Інвестмент» право вимоги іпотекодержателя за іпотечним договором № 75509 від 22 січня 2008 року.

Таким чином, ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором № 0 від 22 січня 2008 року разом з усіма додатками до нього та додатковими договорами, що є невід`ємною частиною цього договору.

ТОВ «Брайт Інвестмент» просило:

замінити сторону стягувача з ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Брайт Інвестмент», як його правонаступника у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 754/1088/14 від 20 вересня 2016 року відносно боржника ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 від 22 січня 2008 року.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року:

заяву ТОВ «Брайт Інвестмент» задоволено;

замінено сторону стягувача з ПАТ «УкрСиббанк», як вибулої сторони на його правонаступника, а саме: ТОВ «Брайт Інвестмент» у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) № 754/1088/14-ц від 20 вересня 2016 року відносно боржника ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме кв. АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 від 22 січня 2008 року в сумі 38 752 дол. США 16 центів, еквівалент за курсом НБУ станом на 08 липня 2013 року - 309 746,02 грн.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що:

по своїй суті заміна кредитора в зобов`язанні внаслідок відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва та можлива на будь-якій стадії процесу. У зв`язку з заміною кредитора відбувається вибуття цієї особи з виконавчого провадження, і її заміна новим кредитором проводиться відповідно до частини п`ятої статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» за заявою заінтересованої особи. Такою заінтересованою особою є новий кредитор (правонаступник);

суд першої інстанції виснував, що внаслідок укладення 15 листопада 2023 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс» договору факторингу № 15/11/3/2023 та договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 75509, а також укладення 15 листопада 2023 року між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Брайт Інвестмент» договору факторингу та договору відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 75509, відбулось заміна кредитора в зобов`язанні, внаслідок чого стягувача ПАТ «УкрСиббанк» слід замінити на його правонаступника ТОВ «Брайт Інвестмент»;

щодо заперечень представника ОСОБА_1 - адвоката Корнієнка Р.О., що містяться в матеріалах справи, то суд поставився до них критично з огляду на те, що ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року, яка набула законної сили, у справі № 754/1088/14-ц замінено сторону стягувача у виконавчих листах № 2-2066/14 відносно солідарного боржника ОСОБА_3 . При постановленні ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року судом було встановлено, що дійсно за договорами факторингу та договорами відступлення прав вимоги за іпотечним договором на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» було відступлено право вимоги первісного іпотекодержателя за іпотечним договором № 75509, посвідченого 22 січня 2008 року Прокудіною Л. Д., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером № 108, укладеним між Іпотекодержателем - акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , відповідно до якого іпотекодержателю було передано в іпотеку - квартиру загальною площею 42,9 кв. м, житловою площею 25,4 кв. м, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , який укладався ОСОБА_1 , як майновим поручителем для забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 січня 2008 року;

при цьому судом враховано пояснення представника заявника щодо того, що описка у зазначенні даних іпотекодавця в акті прийому - передачі документів не впливає на чинність самих договорів про відступлення прав вимоги та договору факторингу, у яких чітко вказано за якими саме договорами відступлено права вимоги до боржника. Крім того, вказані договори не оспорювались безпосередньо боржником та не визнавалися недійсними.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 та постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 2-230/11 (провадження № 61-46230св18);

апеляційний суд при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, виснував, що встановивши, що первісний кредитор вибув з підстав відступлення права вимоги, а до нового кредитора перейшли усі його права за договором споживчого кредиту та за договором іпотеки, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення заяви про заміну сторони стягувача у виконавчому провадженні його правонаступником ТОВ «Брайт Інвестмент»;

при цьому, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що немає жодного оригіналу документів, які б підтверджували перехід права вимоги від первісного стягувача АТ «УкрСиббанк» до нового стягувача ТОВ «Інком-Фінанс», який вже потім передав своє право ТОВ «Брайт Інвестмент», оскільки як вказано в ухвалі Верховного Суду у від 05 лютого 2025 року у справі № 754/1088/14 (провадження № 61-1059ск25) суд зазначив, що: «ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року по справі № 754/1088/14-ц замінено сторону стягувача у виконавчих листах № 2-2066/14 виданих 24 вересня 2014 року Деснянським районним судом м. Києва з виконання судового рішення у справі № 2-2066/14 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки, відносно боржника ОСОБА_3 , а саме первісного стягувача ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Брайт Інвестмент». Постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року залишено без змін. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви ТОВ «Брайт Інвестмент» про заміну стягувача у виконавчих листах №2-2066/14 від 24 вересня 2014 року з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Брайт Інвестмент». Саме по собі ненадання належним чином засвідченої копії договору іпотеки №75509 від 22 січня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 з додатками та додатковими угодами до нього, не свідчить про відсутність правових підстав для задоволення заяви про заміну стягувача. Документами, які підтверджують перехід до ТОВ «Брайт Інвестмент» права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 січня 2008 року та договором іпотеки від 22 січня 2008 року №75509, є відповідні договори факторингу та відступлення прав вимоги від 15 листопада 2023 року, відомості про визнання яких недійсними судам не надано. Апеляційний суд правильно звернув увагу, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 квітня 2014 року у цій справі стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором та в рахунок погашення цієї заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №75509, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки відмовлено. Надання оцінки дійсності чи недійсності, факту укладення чи не укладення вказаного договору іпотеки виходить за межі вирішення питання про заміну стягувача у виконавчому листі.». Таким чином, апеляційний суд зробив висновок про те, що обставини відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 22 січня 2008 року та іпотечним договором №75509 від 22 січня 2008 року на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» вже досліджувались судом при постановленні ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року по справі №754/1088/14, де також було встановлено підстави набуття прав вимоги ТОВ «Брайт Інвестмент», як новим кредитором за вказаними зобов`язаннями;

апеляційний суд звернув увагу, що у разі наявності у боржника сумнівів з приводу укладення між АТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс» договору факторингу № 15/11/3/2023 від 15 листопада 2023 року та договору відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 75509, посвідченим 22 січня 2008 року Прокудіною Л. Д., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим номером №108, посвідченого 15 листопада 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченком А.В., зареєстрованого в реєстрі за номером №1630, ОСОБА_1 мала достатньо часу, щоб звернутись із запитом до сторін вказаних правочинів для отримання відповідної інформації та копій документів, які свідчать про відступлення прав вимоги. Однак, ОСОБА_1 своїми правами щодо отримання інформації та надання доказів, які б свідчили про обґрунтованість її сумнівів щодо укладення правочинів, не скористалася, жодних доказів суду не надала;

презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважаться правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)). Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 жодних доказів, які б свідчили про спростування презумпції правомірності правочинів, за якими ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло право вимоги до неї, як боржника за договором іпотеки, подано не було.

ОСОБА_1 15 травня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Корнієнком Р. О., на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

на виконання ухвали суду від 04 лютого 2025 року про витребування оригіналів всіх письмових доказів, копії яких додано до заяви про заміну сторони виконавчого провадження ні АТ «УкрСиббанк», ні ТОВ «Брайт Інвестмент» не надали оригіналів документів, що витребовувались судом та не надали жодних пояснень щодо причин/підстав ненадання таких документів. Виходячи з факту ненадання оригіналів витребуваних документів можна зробити висновок про їх відсутність взагалі. Таким чином немає жодного оригіналу документів, які б підтверджували перехід права вимоги від первісного стягувача АТ «УкрСиббанк» до нового стягувача ТОВ «Інком-Фінанс», який вже потім передав своє право ТОВ «Брайт Інвестмент»;

згідно постанови Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у справі № 204/6083/14-ц для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника;

у постанові Верховного суду від 01 березня 2021 року у справі № 201/16014/13-ц вказано, що при вирішенні питання про заміну сторони у виконавчому провадженні необхідно встановити факт вибуття сторони виконавчого провадження та переходу до особи матеріальних прав і обов`язків вибулої сторони. При вирішенні питання про заміну сторони у виконавчому провадженні суд перевіряє наявність правонаступництва у матеріальних відносинах;

у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 вказано, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення (частина перша статті 517 ЦК України). Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони в матеріальному правовідношенні її правонаступником). Процесуальне правонаступництво передбачене статтею 55 ЦПК України. Це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. У зв`язку із цим для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника;

у цій справі суд з`ясував факт відсутності договорів відступлення права вимоги від первісного стягувача АТ «УкрСиббанк» до нового стягувача ТОВ «Інком-Фінанс», але повністю проігнорував цей факт та вимоги законодавства;

щодо посилання суду на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року, то ТОВ «Брайт Інвестмент» у 2024 році подав дві різні заяви про заміну сторони у різних окремих виконавчих провадженнях щодо двох різних боржників. Судами не надано оцінки таким обставинам справи щодо наявності ухвали судді Сенюти В. О. від 25 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви щодо заміни стягувача відносно ОСОБА_1 , яка не була оскаржена ТОВ «Брайт Інвестмент» та набрала чинності. Однією з підстав відмови у задоволенні цієї заяви судом зазначено про те, що заявником не надано належних та допустимих доказів отримання права вимоги фактора;

подання ТОВ «Брайт Інвестмент» другої повторної заяви про заміну сторони виконавчого провадження щодо одного боржника є зловживанням своїми процесуальними правами. Суд першої інстанції мав би залишити без розгляду або повернути повторну заяву ТОВ «Брайт Інвестмент». Натомість судами не надано жодної оцінки таким обставинам справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 квітня 2014 року у цивільній справі № 754/1088/14-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/38267075) позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 22 січня 2008 року задоволено. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 від 22 січня 2008 року в сумі 38 752,16 дол. США, еквівалент за курсом НБУ станом на 08 липня 2013 року - 309 746,02 грн на користь ПАТ «Укрсиббанк» було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: кв. АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів предмета іпотеки у межах процедури виконавчого провадження, встановивши початкову ціну продажу, визначену на підставі оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності, проведеної відповідно до законодавства.

На підставі вказаного рішення Деснянським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2-2066 від 24 вересня 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: кв. АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 від 22 січня 2008 року в сумі 38 752 дол. США 16 центів, еквівалент за курсом НБУ станом на 08 липня 2013 року - 309 746,02 грн на користь ПАТ «Укрсиббанк».

Ухвалами Деснянського районного суду м. Києва від 09 вересня 2016 року в справі № 754/1088/14-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/61492419, https://reyestr.court.gov.ua/Review/61492436) задоволено заяви ПАТ «Укрсиббанк» про видачу дублікату виконавчого листа за позовом АТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки та поновлено строки пред`явлення до виконання.

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 09 січня 2018 року на виконанні у державного виконавця Деснянського ВДВСЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) перебуває відкрите виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа (дубліката) № 754/1088/14-1 від 20 вересня 2016 року відносно боржника ОСОБА_1 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: кв. АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 від 22 січня 2008 року в сумі 38 752,16 дол. США, еквівалент за курсом НБУ станом на 08 липня 2013 року - 309 746,02 грн, що підтверджується інформацією про виконавче провадження, отриманою з Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 20 травня 2024 року в порядку Доступ сторін до виконавчого провадження.

15 листопада 2023 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс» укладений договір факторингу № 15/11/3/2023 за умовами якого первісний кредитор - ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ТОВ «Інком-Фінанс» право вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 січня 2008 року, укладеним з позичальником ОСОБА_3

15 листопада 2023 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс» укладений договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 75509, укладеним між цедентом та ОСОБА_1 відповідно до якого цеденту передано в іпотеку - квартиру АДРЕСА_1 .

15 листопада 2023 року між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Брайт Інвестмент» (новий кредитор) укладений договір факторингу за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 22 січня 2008 року, укладеним з позичальником ОСОБА_3

15 листопада 2023 року між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Брайт Інвестмент» (новий кредитор) укладений договір відступлення прав вимоги за договором іпотеки № 75509, укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 відповідно до якого цеденту передано в іпотеку - кв. АДРЕСА_1 .

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року в справі № 754/1088/14-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/118710256), залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/124116007), заяву ТОВ «Брайт Інвестмент» про заміну сторони стягувача у виконавчих листах № 2-2066/14 виданих 24 вересня 2014 року, щодо боржника ОСОБА_3 задоволено.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року в справі № 754/1088/14-ц (https://reyestr.court.gov.ua/Review/125005557) у відкритті касаційного провадження за касаційною каргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 22 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року відмовлено.

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (частина перша статті 55 ЦПК України).

По своїй суті процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу відповідного суб`єкта, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. Підставами процесуального правонаступництва можуть бути лише юридичні факти, які виникли під час судового провадження у справі, а не до його початку. Процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним правонаступництвом, оскільки воно може мати місце в тих випадках, коли права та/або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення внаслідок тих чи інших юридичних фактів переходять до правонаступника. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва процесуальне правонаступництво допускається лише після заміни сторони в матеріальних правовідносинах. У частині першій статті 514 ЦК України регулюються відносини між первісним кредитором і новим кредитором, та визначається який саме обсяг прав та на яких умовах переходить до нового кредитора. Тобто частина перша статті 514 ЦК України присвячена саме матеріальному правонаступництву, а не процесуальному (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 1522/12471/12 (провадження № 61-6708св21)).

У разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Суд розглядає заяву про заміну сторони її правонаступником у десятиденний строк з дня її надходження до суду у судовому засіданні з повідомленням учасників справи та заінтересованих осіб. Неявка учасників справи та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про заміну сторони виконавчого провадження. Ухвала про заміну сторони виконавчого провадження надсилається (надається) учасникам справи, а також державному виконавцю, приватному виконавцю в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження (стаття 442 ЦПК України).

Тлумачення частини першої статті 512 ЦК України дозволяє стверджувати, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги не є окремим видом договору, це правочин, який опосередковує перехід права. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див., зокрема, постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц (провадження № 61-43067св18), постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23 листопада 2022 року в cправі № 910/3031/20)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 73 - 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року в справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20) зазначено, що:

«оскільки виконавче провадження є самостійною стадією судового процесу, сторони виконавчого провадження належать до учасників справи, а отже, якщо процесуальне правонаступництво має місце на стадії виконавчого провадження, заміна сторони виконавчого провадження означає й заміну учасника справи.

На стадії виконавчого провадження як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження. Після відкриття виконавчого провадження та до його закінчення заміна сторони виконавчого провадження (з одночасною заміною відповідного учасника справи) правонаступником здійснюється у порядку, передбаченому статтею 334 цього Кодексу з урахуванням підстав, визначених статтею 52 ГПК України. У цьому випадку приписи статті 334 ГПК України, що містить процесуальні особливості здійснення правонаступництва на стадії виконання судового рішення, застосовуються разом з положеннями статті 52 цього Кодексу.

Натомість як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється виключно на підставі статті 52 ГПК України. У такому випадку з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження заміна відповідної сторони виконавчого провадження правонаступником є неможливою. Єдиним винятком є заміна боржника або стягувача у виконавчому документі до відкриття виконавчого провадження, що окремо обумовлено у частині п`ятій статті 334 ГПК України.

Процесуальне правонаступництво в розумінні статті 52 ГПК України допускається на будь-якій стадії судового провадження, включаючи й стадію виконання судового рішення».

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 січня 2020 року в справі № 916/2286/16 вказано, що:

«вирішуючи питання про наявність підстав для заміни учасника справи (сторони виконавчого провадження) правонаступником за відсутності обставин, що свідчать про нікчемність договору, на підставі якого подано заяву про заміну учасника правовідносин, а також відомостей щодо оспорювання або визнання недійсним цього договору у встановленому порядку, суд має виходити з принципу правомірності цього правочину, дослідивши та надавши оцінку достатності та достовірності наданих в обґрунтування заяви про заміну сторони доказів для здійснення відповідної заміни. Такий висновок міститься в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у цій справі.

Судами не встановлено, що договір відступлення оспорюється або визнаний у встановленому порядку недійсним і на відповідні обставини не посилаються учасники справи та заявник, у зв`язку з чим відмова судів першої та апеляційної інстанцій у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони (кредитора) правонаступником з підстав того, що фізична особа не може бути належним правонаступником кредитодавця у спірних правовідносинах і укладений договір не може змінити імперативні приписи законодавства, суд вважає помилковими. З огляду на наведене

Суд вважає слушним посилання Скаржника (пункт 6.1) на відсутність в матеріалах справи документів, які б свідчили про визнання Договору відступлення недійсним, заперечення учасниками справи факту правомірності укладення цього Договору».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов) (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21) вказано, що:

«71. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Зміна кредитора в зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається на стадії виконання судового рішення, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин. У зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора.

72. Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони в матеріальному правовідношенні її правонаступником). Процесуальне правонаступництво передбачене статтею 55 ЦПК України. Це перехід процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні. У зв`язку із цим для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи - правонаступника.

73. Матеріальне правонаступництво реалізується в межах процесуального правонаступництва виключно за правилами останнього.

74. Законодавець не ототожнює «процесуальне правонаступництво» і «заміну сторони виконавчого провадження», оскільки цим інститутам присвячені дві окремі статті ЦПК України - 55 та 442 відповідно. Також це опосередковано випливає зі змісту пункту 28 частини першої статті 353 ЦПК, відповідно до якого ухвала про заміну сторони у справі (процесуальне правонаступництво) та ухвала про заміну сторони виконавчого провадження відокремлені одна від одної як такі, на які можуть подаватись скарги окремо від рішення суду.

75. Особа, на користь якої видано виконавчий документ, набуває статусу стягувача з моменту видачі такого виконавчого документа, а не з моменту відкриття виконавчого провадження. Але разом з тим ця особа до відкриття виконавчого провадження як юридичного процесу є лише стягувачем у виконавчому документі на стадії виконання судового рішення з відповідним потенціалом прав у виконавчому провадженні, які повноцінно реалізує лише у статусі стягувача як сторони відкритого виконавчого провадження, за виключеннями, передбаченими законодавством. Тому заміна стягувача саме як сторони виконавчого провадження неможлива, якщо заява правонаступника про це подана, зокрема, після спливу строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, але якщо цей строк не був поновлений судом. Водночас заміна стягувача у виконавчому документі іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) допускається на будь-якій стадії судового процесу, у тому числі до відкриття виконавчого провадження».

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18)).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року в справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) вказано, що:

«згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20) зазначено, що:

«7.10. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Суди встановили, що: між АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Інком-Фінанс» та в подальшому між ТОВ «Інком-Фінанс» та ТОВ «Брайт Інвестмент» 15 листопада 2023 року були укладені договори відступлення прав вимоги, зокрема, за договором іпотеки № 75509, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , відповідно до якого ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло всіх прав іпотекодержателя, які АТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Інком-Фінанс», а той відступив їх «Брайт Інвестмент» за договорами про відступлення прав вимоги від 15 листопада 2023 року; обставини відступлення прав вимоги за договором про надання споживчого кредиту №0 від 22 січня 2008 року та іпотечним договором №75509 від 22 січня 2008 року на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» вже досліджувались судом при постановленні ухвали Деснянського районного суду м. Києва від 22 квітня 2024 року в справі № 754/1088/14, де також було встановлено підстави набуття прав вимоги ТОВ «Брайт Інвестмент», як новим кредитором за вказаними зобов`язаннями; ОСОБА_1 жодних доказів, які б свідчили про спростування презумпції правомірності правочинів, за якими ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло право вимоги до неї, як боржника за договором іпотеки, подано не було.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про задоволення заяви ТОВ «Брайт Інвестмент».

Посилання на висновки, зроблені у постановах Верховного Суду: від 07 серпня 2024 року у справі № 204/6083/14-ц; від 01 березня 2021 року у справі № 201/16014/13-ц; від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що суди застосували норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Аргумент касаційної скарги про наявність ухвали судді Деснянського районного суду м. Києва Сенюти В. О. від 25 квітня 2024 року про відмову у задоволенні заяви щодо заміни стягувача відносно ОСОБА_1 , яка не була оскаржена ТОВ «Брайт Інвестмент» та набрала законної сили необґрунтований. Оскільки розгляд процесуальних питань, пов`язаних з виконанням судових рішень, у тому числі і заміна стягувача у виконавчому провадженні, і видача дубліката виконавчого документа, є триваючими правовідносинами до тих пір, поки судове рішення не буде виконане в порядку, передбаченому законом. Тому державний / приватний виконавець чи заявник має право звертатися до суду з відповідним поданням, заявою, направленими на виконання статті 129 Конституції України щодо обов`язковості судового рішення, стільки раз, скільки це необхідно, аби виконати судове рішення (за винятком випадків, передбачених статтею 44 ЦПК України) (див. пункти 79, 80 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2024 року в справі № 186/871/14-ц (провадження № 14-97цс24)). Обставин, які б свідчили про зловживання правом заявником в цій справі судами не встановлено.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 квітня 2025 року у справі за заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт Інвестмент» про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков