Справа № 761/3148/25
Провадження № 2/761/4882/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря судових засідань: Путря Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в загальному позовному провадженні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ВКФ Фарби Україна» про визнання майнових прав,-

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ТОВ «ВКФ Фарби Україна» про визнання майнових прав, в якому просила визнати майнові права на об`єкт будівництва - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :91:050:0046), загальною площею 63,63 кв.м. (у ході будівництва змінено на 63,8 кв.м.).

Позовні вимоги вмотивовані тим, що 20.04.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю «ВКФ ФАРБИ УКРАЇНИ» укладено Попередній договір за реєстровим № 2873 із ОСОБА_1 , за яким Відповідач продає, а Позивач купує майнові права на Об`єкт нерухомості у вигляді квартири, спорудження якої здійснює Відповідач.

За Попереднім договором Відповідач зобов`язався забезпечити будівництво та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва - житлового будинку з нежитловими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :91:050:0046, та передати Позивачеві майнові права на Об`єкт нерухомості - розташовану в будинку за будівельною адресою: АДРЕСА_1 (у ході будівництва змінено на АДРЕСА_1 ), загальною площею 63,63 кв.м. (у ході будівництва змінено на 63,8 кв.м.) Повна вартість Квартири відповідно до умов Попереднього договору становить 561 216 грн. 00 коп. За умовами договору позивач до 30.03.2021 включно зобов`язана була сплатити гарантійний (забезпечувальний) платіж в розмірі 543 463 грн. 23 коп., що становить 97% від вартості квартири, що було нею зроблено, а 3% від вартості квартири, а саме 17 752 грн. 77 коп. Позивач зобов`язувалася оплатити в день укладання Основного договору (п. 2.3.1. Договору). Основний Договір на даний момент не укладений між сторонами. Будівництво та введення в експлуатацію Об`єкта капітального будівництва Забудовник зобов`язався забезпечити у термін - 4 квартал 2016 р,., але в зазначений термін будівництво Будинку не завершено , в експлуатацію його не введено, чим порушено умови договору.

Позивач зазначає, що забудовник, розуміючи протиправність своїх дій, укладав Договори купівлі-продажу майнових прав з інвесторами (покупцями) без реального наміру передати їм квартиру, знаючи про незаконність власного будівництва. Судовими рішеннями встановлено, що будівництво по АДРЕСА_1 , відбувалось з істотними порушеннями та без відповідних документів. Офіційних термінів перенесення дати завершення будівництва Відповідач не називає.

Крім цього, 10.04.2019 фактичному власнику ТОВ «ВКФ «Фарби України» - Забудовнику ОСОБА_2 була вручена підозра у кримінальному провадженні №0004620 , за вчинення кримінальних правопорушень, що передбачені ст.28,197,366,191, 364, 358, 209, 382 КК України.

Вказане стало підставою для звернення до суду.

У відзиві на позов представник відповідача заперечує щодо його задоволення, зазначає, що укладення попереднього договору не породжує право на майно та не міститься згадки про майнові права. Єдиним зобов`язанням сторін за попереднім договором є зобов`язання укласти основний договір. Основний договір між сторонами не укладено, за попереднім договором він мав бути укладений в строк до 30.06.2015 р. Вважає, що зобов`язання сторін припинено з 01.07.2015 р. внаслідок не укладення основного договору.

Ухвалою судді від 29.01.2025 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи.

Ухвалою суду від 11.03.2025 р. клопотання представника позивача про витребування доказів від 21.01.2025 року - залишено без задоволення.

Ухвалою суду від 26.05.2025 р. закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд по суті.

У судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності, задовольнити позовні вимоги.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, але про дату і час розгляду справи по суті повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив.

У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 жовтня 2014 року між ТОВ «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 укладено попередній договір, посвідчений 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванчик І. І. за реєстровим № 2873.

Відповідно до пункту 1.1. попереднього договору сторони зобов`язуються в строки, встановлені даним попереднім договором, укласти в майбутньому договір купівлі-продажу, відповідно до якого ТОВ «ВКФ Фарби України» зобов`язується передати окрему квартиру, характеристики якої вказані в пункті 1.3. розділу 1 цього попереднього договору, в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а ОСОБА_1 зобов`язується прийняти об`єкт та належним чином оплатити його вартість в обсязі згідно з розділом 2 попереднього договору.

Пунктом 1.2. попереднього договору визначено, що сторони зобов`язуються укласти основний договір в строк до 30 червня 2015 року, але не раніше виконання покупцем вимог пункту 2.3.1. цього договору. Сторони встановили, що основний договір укладається протягом п`яти календарних днів з моменту отримання відповідачем відповідного повідомлення від ТОВ «ВКФ Фарби України». В будь-якому випадку ТОВ «ВКФ Фарби України» повинно направити вказане повідомлення протягом 5 робочих днів після отримання ним правовстановлюючих документів на об`єкт та надання реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві документів, що є необхідними для належного укладення та оформлення основного договору.

Як вбчається з пункту 1.3 (Характеристика об`єкта): поверх-13, № квартири - 89, кількість кімнат -2, загальна площа - 63,63 кв.м, житлова площа - 35,24 кв.м.

Згідно з пунктом 2.1. попереднього договору сторони встановили, що при укладенні основного договору 100 % ціна об`єкта (сума основного договору) буде разом з ПДВ складати 561 216,60 грн, в тому числі ПДВ 20 % - 93 536,10 грн.

Відповідно до пункту 2.3. попереднього договору виконання зобов`язання щодо укладення та виконання основного договору, яке встановлене пунктом 1.1. розділу 1 попереднього договору, повинно бути забезпечене.

Для підтвердження зобов`язань, що виникли у сторін згідно з цим попереднім договором щодо укладення та виконання основного договору та забезпечення виконання таких зобов`язань, відповідач сплачує позивачу суму грошових коштів у наступних розмірі, порядку та умовах: 80 % (50,904 кв. м) - 442 864,80 грн, в тому числі ПДВ 73 810,80 грн, за фіксованою вартістю 1 кв. м 8 700,00 грн, не пізніше 22 жовтня 2014 року; залишок в розмірі 17 % (10,8171 кв. м) - 100 599,03 грн, в тому числі ПДВ (20 %) 16 766,51 грн, за фіксованою вартістю 1 кв. м 9 300,00 грн, не пізніше 25 липня 2017 року, та 3 % (1,9089 кв. м), що становить 17 752,77 грн, в тому числі 2 958,80 грн ПДВ (20 %), буде повністю сплачена ОСОБА_1 ТОВ «ВКФ Фарби Україна» у день укладення основного договору (підпункт 2.3.1. пункту 2.3. попереднього договору).

Відповідно до підпунктів 2.3.2., 2.3.3. пункту 2.3. попереднього договору кожний платіж за цим договором сплачується відповідачем в безготівковій формі на банківський рахунок позивача. Вказана сума коштів буде, після її належної сплати відповідачем, зарахована до платежів за основним договором у момент укладення такого основного договору.

Згідно з пунктом 4.2. попереднього договору сторони погодили, що основний договір може бути укладений виключно у разі сплати відповідачем повної суми коштів, що передбачена підпунктом 2.3.1. пункту 2.3. розділу 2 цього попереднього договору, на банківський рахунок позивача у належному порядку.

Відповідно до пункту 4.7. попереднього договору укладення та оформлення основного договору, можливе лише в тому випадку, якщо сума коштів, визначена підпунктом 2.3.1. пункту 2.3. розділу 2 цього попереднього договору, буде повністю сплачена відповідачем на рахунок позивача, до моменту вказаного укладення та оформлення основного договору.

Відповідно до пункту 5.4. попереднього договору у разі невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, які викладені в даному попередньому договорі, ТОВ «ВКФ Фарби України» має право розірвати даний попередній договір в односторонньому порядку з вини відповідача. При цьому сума, що була фактично сплачена відповідачем на рахунок позивача на виконання цього попереднього договору, повертається на банківський рахунок відповідача, за винятком суми коштів у гривнях, що еквівалентна 5 % від суми встановленої у підпункті 2.3.1. пункту 2.3. розділу 2 цього попереднього договору, які залишаються у розпорядженні позивача в якості неустойки. ТОВ «ВКФ Фарби України» повідомляє відповідача про розірвання договору шляхом направлення поштового повідомлення (цінним листом з описом вкладеного) на адресу відповідача, що вказана у цьому попередньому договорі. Даний попередній договір є розірваним з дати направлення такого повідомлення відповідачу. У такому разі сторони зобов`язані підписати та нотаріально посвідчити додатковий договір щодо розірвання даного попереднього договору. Вказане в даному пункті повернення коштів здійснюється протягом 60 календарних днів з дати підписання та нотаріального посвідчення згаданого додаткового договору про розірвання цього попереднього договору. Витрати на оформлення, нотаріальне посвідчення (реєстрацію) такого договору про розірвання несе та сторона, з вини якої відбулося розірвання, втрати чинності або унеможливилось виконання попереднього договору.

Згідно з пунктом 6.1 попереднього договору він вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до моменту укладення основного договору або до моменту виконання зобов`язань за попереднім договором щодо штрафних санкцій відповідною стороною при розірванні попереднього договору.

Судом встановлено, що у жовтні 2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання попереднього договору.

Рішенням Шевченківського районного суду від 05 грудня 2022 року у справі №761/38032/21, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 07 червня 2023 року, у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 17.01.2025 р. касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 05 грудня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 07 червня 2023 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 18 ЦПК України).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Вказаного висновку дійшов також Верховний Суд в постанові від 09.06.2022 р. у справі № 520/9588/16-ц.

У вказаній справі №761/38032/2 суди встановили, що станом на 30 червня 2015 року у відповідача був відсутній обов`язок щодо сплати зазначеної суми, у зв`язку з чим підстави для одностороннього розірвання попереднього договору відповідно до пункту 5.4. попереднього договору згідно з повідомленням ТОВ «ВКФ Фарби України» від 22 квітня 2021 року з причин невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань відсутні. Аналіз змісту попереднього договору купівлі-продажу свідчить, що правила встановленні статтею 213 ЦК України не дозволяють визначити конкретний строк, протягом якого сторони домовились укласти основний договір. Зазначена обставина обумовлена сторонами в попередньому договорі низкою взаємопов`язаних строків та термінів як щодо виконання зобов`язань відповідача щодо попереднього внесення платежів на підтвердження зобов`язання за попереднім договором купівлі-продажу майбутнього об`єкта нерухомості, так і отриманням позивачем правовстановлюючих документів на об`єкт, з чим сторони пов`язали обов`язок ТОВ «ВКФ Фарби України» впродовж 5 робочих днів направити відповідачу повідомлення про укладення основного договору. За обставин цієї справи саме позивач є професіоналом у відповідній сфері, який підготував проект договору та запропонував формулювання відповідних умов, попередній договір стосується купівлі-продажу квартири в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що будується (майбутнього об`єкта нерухомості), забезпечувальні платежі за договором розраховані відповідно до ціни майбутнього об`єкта нерухомості (квартири) на момент його укладення, відповідні зобов`язання виконані відповідачем належним чином та сплачено 97 % вартості об`єкта. Установлені судами обставини та тлумачення змісту попереднього договору дозволяють зробити висновок про те, що за умови належного виконання відповідачем строків внесення забезпечувальних платежів, передбачених у пункті 2.3. попереднього договору, зобов`язання сторін щодо укладення основного договору купівлі-продажу визначається строком - протягом п`яти календарних днів з моменту отримання ТОВ «ВКФ Фарби України» правовстановлюючих документів на об`єкт та його державної реєстрації, з урахуванням виконання ТОВ «ВКФ Фарби України» зобов`язання щодо повідомлення відповідача про це відповідно до умови пункту 1.2. попереднього договору.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 635 ЦК України (у редакцій, чинній на час укладення сторонами договорів) передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Частиною третьою статті 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, закріплено, що інвестування та фінансування будівництва об`єктів житлового будівництва з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва. Інші способи фінансування будівництва таких об`єктів визначаються виключно законами.

Відповідно до п. 5 ст. 7 та ст. 4 Закону України «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торговельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.

Згідно з п. 6 ст. 7 цього Закону інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14.09.2021 у справі № 359/5719/17, інвестор після виконання ним фінансових зобов`язань за укладеними договорами купівлі-продажу цінних паперів та резервування об`єкта нерухомості (чи аналогічними правочинами, що підтверджують здійснення інвестування) отримує документи, які підтверджують реальність такого правочину та встановлюють для нього його особисті майнові права на конкретний об`єкт нерухомого майна. Для отримання права власності на такий об`єкт нерухомості інвестор має трансформувати свої майнові права у власність шляхом державної реєстрації речових прав на цей об`єкт нерухомості, але виконати це можна лише за умов завершення будівництва новоствореного об`єкта нерухомості відповідно вимог чинного законодавства та прийняття такого нерухомого майна до експлуатації (ст.ст. 328, 331 ЦК України).

Отже, саме інвестор є особою, яка первісно набуває право власності на об`єкт нерухомого майна, що споруджений за його кошти.

Незважаючи на те, що укладений між сторонами договір має назву попереднього договору, цей договір в сукупності за своїм змістом є договором інвестування, так як у цьому договорі викладені всі істотні умови, що притаманні договору купівлі-продажу майнових прав (інвестиційний договір) і предметом цих договорів є фактичне інвестування позивачем будівництва квартири, яка буде створена у майбутньому.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Аналізуючи вказані норми права, можна дійти висновку, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. Разом з тим не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року N 2658-III «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Такого висновку дійшов Верховний Суд від 21.12.2022 р. у справі №569/5399/20.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява N 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Федоренко проти України» (N 25921/02) ЄСПЛ вказав, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14 травня 2013 року ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

Верховний Суд України у постанові від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12 визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі N 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15,від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі№ 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

З огляду на вказане, громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

У разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав останнього є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц, провадження № 14-39цс19), від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц, провадження № 14-606цс18, Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 638/12414/17, провадження № 61-21546св19.

З огляду на викладене, при зверненні до суду з даними вимогами позивачем має бути доведено факт існування такого майна з нумерацією та адресою, вказаною в позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Предметом позову у даній справі є визнання за ним майнові права на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :91:050:0046), загальною площею 63,63 кв.м. (у ході будівництва змінено на 63,8 кв.м.).

Між тим, позивачем не доведено належними та допустимими доказами не доведено зміни нумерації квартири, у ході будівництва з 89 на 88 та площі квартири з 63,63 кв.м. на 63,8 кв.м.

Ефективність обраного засобу юридичного захисту, з практичної та законодавчої точки зору є головним критерієм його обрання. У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Як визначає Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2020 року по справі № 676/58/17-ц, спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що для суду важливо не просто ухвалити рішення за результатами вирішення спору, оскільки рішення має бути таким, щоб його можна було реально виконати.

Між тим, за обставин недоведення позивачем факту зміни нумерації квартири та не конкретизація саме номеру квартири, майнові права на яку просить визнати позивач, неможливо ухвалити рішення про визнання майнових прав на вказаний об`єкт нерухомості за позивачем.

Варто зазначити, що рішення суду повинно бути чітким та зрозуміли, щоб не існувала ймовірність неправильного його виконання внаслідок неясності резолютивної частини рішення. Зазначення в резолютивній частині рішення двох номерів квартир викликає двозначність в розумінні суті судового рішення та його виконання.

Крім цього, як було зазначено вище у разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав останнього є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.

У Постанові № 6-98цс13 від 02 жовтня 2013 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що виконання грошових зобов`язань за інвестиційною угодою, а саме повна сплата вартості об`єкта інвестування (стовідсоткова передоплата), свідчить про вчинення дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об`єкт.

Судом встановлено, що позивач сплатила гарантійний платіж у розмірі 543 463,23 грн, що становить 97 % вартості квартири, тоді як 3 % від вартості квартири у розмірі 17 752,77 грн, який зобов`язувалась сплатити у день укладення основного договору, не сплатила.

Вказана суму не сплачено також станом на час розгляду даної справи (доказів протилежного не надано)

З огляду на це, в матеріалах справи відсутні докази повної сплати вартості об`єкта нерухомості, майнові права на який претендує позивач.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання майнових прав, - суд не вбачає.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 190,626,629,635,655,656 ЦК України, ст.ст 12, 76, 77, 78, 79, 81, 89, 265 , 268, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «ВКФ Фарби Україна» про визнання майнових прав, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити учасників:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_2

Відповідач: ТОВ «ВКФ Фарби Україна», , адреса: Київська область, м. Бровари, вул. О. Оникієнка, 125, оф. 15/4.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов