ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 року

м. Київ

справа № 495/8353/21

провадження № 61-1458св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Шабівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач за первісним позовом - державний реєстратор Затишанської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Роздобудько Юлія Сергіївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панфілова Ілона Ігорівна, на додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області в складі судді Мишко В. В. від 08 травня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду в складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Сегеди С. М., від 14 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року Шабівська сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області (далі - Шабівська сільська рада) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , державного реєстратора Затишанської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Роздобудько Ю. С. про скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом приведення до попереднього стану об`єкта нерухомості.

В обґрунтування позовних вимог Шабівська сільська рада зазначила, що за відсутності законних підстав ОСОБА_1 користується земельною ділянкою, орієнтовною площею 0,01 га, якій незаконно присвоєно адресу: АДРЕСА_1 .

На вказаній земельній ділянці ОСОБА_1 побудував господарські (присадибні) будівлі - гаражі.

Вказані гаражі є самочинним будівництвом. ОСОБА_1 не виділялась у користування земельна ділянка, адреса, яка значиться для зареєстрованих об`єктів нерухомості не присвоювалась та в цілому здійснення будівництва господарських будівель гаражів на цій ділянці заборонено, оскільки у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів.

ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку, яка знаходиться за межами населеного пункту та є власністю Шабівської сільської ради, відноситься до категорії земель водного фонду, чим порушив права та інтереси позивача.

З урахуванням викладеного, уточнивши позовні вимоги, Шабівська сільська рада просила:

- скасувати рішення державного реєстратора Затишанської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Роздобудько Ю. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 14 червня 2021 року, відомості внесені до реєстру 17 червня 2021 року, індексний номер рішення 58805423, відносно об`єкта нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 208, господарська будівля гаражу, загальною площею 28,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , припинити право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 208, з закриттям розділу;

- скасувати рішення державного реєстратора Затишанської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Роздобудько Ю. С., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 14 червня 2021 року, відомості внесені до реєстру 17 червня 2021 року, індексний номер рішення 58805779, відносно об`єкта нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 208, господарська будівля гаражу, загальною площею 22,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , припинити право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 208, з закриттям розділу;

- зобов`язати ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 0,01 га, яка належить Шабівській сільській раді Білгород-Дністровського району, шляхом знесення нерухомого майна за власний рахунок, а саме: господарських будівель гаражів, які згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 262038055, № 262035459 розташовані за адресами: АДРЕСА_2 .

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до Шабівської сільської ради про зобов`язання присвоїти адреси об`єктам нерухомого майна.

Зустрічний позов ОСОБА_1 мотивовано тим, що вказані будівлі існують протягом більш ніж 30 років та увесь цей час він не переховувався від посадових осіб сільської ради, володів та користувався збудованим майном вільно та відкрито.

Твердження про необізнаність Шабівської сільської ради до 2021 року про існування гаражів, не надання на офіційному сайті Шабівської об`єднаної територіальної громади, ані офіційному сайті територіальної громади, ані будь-яким іншим чином відповідного положення про порядок присвоєння адрес відповідно до положень статей 26, 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», відповідно до яких до делегованих повноважень виконавчого органу ради віднесено, зокрема: організація роботи, пов`язаної зі створенням і веденням містобудівного кадастру населених пунктів.

Відсутність у будь-якій формі незгоди Шабівської сільської ради з присвоєними гаражам адресами, посилання на нібито тимчасовий характер споруд, збудованих більше 30 років, свідчить про штучність позовних вимог та прагнення в будь-який спосіб позбавити його права мирно володіти та вільно користуватися власноруч збудованим нерухомим майном.

Шабівська сільська рада постійно змінювала належність земельної ділянки, на якій розташовані гаражі, а саме: у різних документах земельна ділянка відноситься то до земель водного фонду, то до земель рекреаційного розвитку с. Шабо, як зазначено у доповідній записці від 23 вересня 2022 року № 47.

Шабівська сільська рада в будь-який спосіб намагається позбутися побудованих ним гаражів не тільки не визнаючи факт їх побудови у 1991 році, а й намагається виправдати свою нібито необізнаність про існування вказаних гаражів тим, що він не сповістив Шабівську сільську раду про їх побудову, незважаючи на те, що на той момент такої юридичної особи не існувало.

Вважає, що вказані гаражі для зберігання рибальських човнів, побудовані до 05 серпня 1992 року, пов`язані із землею фундаментом, не належать до тимчасових споруд, розміщені на земельній ділянці, яка відноситься до земель садибної забудови, а відтак, побудовані без вчинення порушень статті 61 ЗК України.

Шабівська сільська рада не надала суду доказів порушення земельного законодавства, які б вказували на конкретну земельну ділянку, на якій розташоване належне йому майно, та характеристики будівлі, яку вимагає знести.

Відповідно до статті 37 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, прийняття рішеньпро присвоєння, зміну, коригування, анулювання адрес об`єктів нерухомого майна.

На офіційному веб-сайті Шабівської ОТГ не міститься затвердженого рішення виконавчого органу Шабівської сільської ради, Положення про адресний реєстр с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області.

Він не мав можливості звернутися до виконавчого органу Шабівської ОТГ, оскільки самим позивачем за первісним позовом не створено умов для присвоєння поштової адреси об`єктам нерухомого майна.

З огляду на це, ОСОБА_1 просив зобов`язати Шабівську сільську раду присвоїти об`єктам нерухомого майна, реєстраційний номер об`єктів № 208, № 208 звичайний тип адреси, який складатиметься з назви регіону, населеного пункту, назви вулиці та номера будинку, що відповідатиме його фактичному розташуванню в межах території с. Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 липня 2023 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Шабівської сільської ради про зобов`язання присвоїти адреси об`єктам нерухомого майна об`єднано в одне провадження з первісним позовом Шабівської сільської ради до ОСОБА_1 , державного реєстратора Затишанської селищної ради Роздільнянського району Одеської області про скасування реєстрації права власності та звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом приведення до попереднього стану об`єкта нерухомості.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні позову Шабівської сільської ради та зустрічного позову ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Шабівською сільською радою не доведено того, що в наданих ОСОБА_1 технічних паспортах міститься недостовірна інформація. Також відсутні правові підстави та належні і допустимі докази, що гаражі, які побудовано ОСОБА_1 є самочинним будівництвом, оскільки право власності на вказане нерухоме майно є зареєстрованим, тобто визнаним державою, у встановленому порядку. Крім того, Шабівською сільською радою не доведено, що земельна ділянка, на якій розташовані гаражі для зберігання човнів, розташована поза межами населеного пункту та не доведено, що вказана ділянка відноситься до земель водного фонду, тому є помилковими твердження позивача щодо заборони будівництва на вказаній земельній ділянці. З огляду на це, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову Шабівської сільської ради.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 суд вважав безпідставними, оскільки порядок присвоєння поштових адрес на законодавчому рівні не унормовано, процедура не регламентована, тому присвоєння органами місцевого самоврядування поштових адрес регулюється нормативно-правовими актами місцевого значення, проте на місцевому рівні порядок присвоєння поштових адрес об`єктам нерухомого майна на території Шабівської сільської ради відсутній.

Додатковим рішенням цього ж суду від 08 травня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Болдузєвої І. І. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з Шабівської сільської ради на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі 6 621,50 грн, що складається з: 5 000,00 грн - витрати на надання правничої допомоги; 1 621,50 грн - витрати, пов`язані з прибуттям її, як представника до суду.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року апеляційні скарги Шабівської сільської ради задоволено частково. Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 квітня 2024 року та додаткове рішення цього ж суду від 08 травня 2024 року скасовано та ухвалено нове, яким позов Шабівської сільської ради задоволено частково.

Скасовано рішення державного реєстратора Затишанської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Роздобудько Ю. С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 14 червня 2021 року, відомості внесені до реєстру 17 червня 2021 року, індексний номер рішення 58805423, відносно об`єкта нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 208, господарська будівля гаражу, загальною площею 28,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , припинено право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 208, з закриттям розділу.

Скасовано рішення державного реєстратора Затишанської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Роздобудько Ю. С., про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 14 червня 2021 року, відомості внесені до реєстру 17 червня 2021 року, індексний номер рішення 58805779, відносно об`єкта нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 208, господарська будівля гаражу, загальною площею 22,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , припинено право власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна: реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна № 208, з закриттям розділу.

Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,01 га від господарських споруд (гаражів) за власний рахунок, за адресою: АДРЕСА_2 .

Відмовлено в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 травня 2024 року.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що державну реєстрацію права власності на господарські будівлі - гаражі, за ОСОБА_1 здійснено з порушенням вимог законодавства, оскільки документи, на підставі яких проведено вказану державну реєстрацію, містять недостовірну інформацію про об`єкти нерухомого майна.

Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_1 звертався до Шабівської сільської ради для присвоєння спірним об`єктам нерухомості адрес, ОСОБА_1 не виділялась у користування земельна ділянка, на якій розташовані спірні об`єкти. При цьому здійснення будівництва господарських будівель - гаражів, на спірних земельних ділянках заборонено відповідно до пункту 2 статті 61 ЗК України, оскільки їх віднесено до земель водного фонду - прибережних захисних смуг вздовж морів, річок та навколо водойм.

Таким чином, позов Шабівської сільської ради є обґрунтованим.

Враховуючи, що рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 квітня 2024 року в частині відмови у задоволенні позову Шабівської сільської ради підлягає скасуванню із частковим задоволенням первісного позову, тому додаткове рішення цього ж суду від 08 травня 2024 року про стягнення з Шабівської сільської ради на користь ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 6 621,50 грн підлягає скасуванню. Відповідно в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 на додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 травня 2024 року слід відмовити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 квітня 2024 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 останнім не оскаржувалося, а тому у апеляційному порядку не переглядалося.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

29 січня 2025 року до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку від імені ОСОБА_1 - адвокат Панфілова І. І. подала касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року та додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 травня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано справу № 495/8353/21 із суду першої інстанції, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панфілова І. І., про зупинення виконання (дії) постанови Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року

У травні 2025 року матеріали цивільної справи № 495/8353/21 надійшли до Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Панфілова І. І. просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року та залишити в силі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10 квітня 2024 року, скасувати додаткове рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08 травня 2024 року та ухвалити нове про стягнення понесених судових витрат у повному обсязі.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 369/8792/16-ц, від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17, від 08 лютого 2023 року у справі № 344/14718/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 1540/3905/18, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявник оскаржує судові рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судами норм процесуального права відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що знесення самочинного будівництва відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості.

Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінена на предмет пропорційності такого втручання.

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження порушення прав Шабівської сільської ради спірними господарськими будівлями.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 61 ЗК України.

Суд першої інстанції правильно констатував про неможливість встановити того, чи надавалася ОСОБА_1 саме Шабівською сільською радою у користування земельну ділянка, на якій розташовано гаражі.

При складанні документації на спірні гаражі обрано форму технічних паспортів, які максимально повно відображають опис об`єкта нерухомого майна. Вказані технічні паспорти є чинними.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до суду у травні 2025 року, Шабівська сільська рада, в інтересах якої діє адвокат Шараг О. В., заперечує проти доводів представника ОСОБА_1 - адвоката Панфілової І. І., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій

Згідно із витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 262035459 та №262038055 від 17 червня 2021 року рішенням державного реєстратора Затишанської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Роздобудько Ю. С., індексний номер 58805423 від 17 червня 2021 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на господарську будівлю гаражу (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 208), загальною площею 28,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 , та на господарську будівлю гаражу (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 208), загальною площею 22,5 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з вказаними витягами підставою для державної реєстрації були технічні паспорти на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, серія та номер б/н, видані ТОВ «БТІ Південь» 23 березня 2021 року, та довідки: серія та номер: 093559/0321, 093557/0321 від 23 березня 2021 року, видані ТОВ «БТІ Південь».

Вказані технічні паспорти складено на об`єкти нерухомого майна - господарські будівлі гаражів (т. 1, а. с. 22-37).

13 липня 2021 року до Шабівської сільської ради надійшла заява ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у приватну власність, орієнтовною площею 0,01 га, розташовану за адресами: АДРЕСА_2 , для експлуатації та догляду за гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами і каналами - код згідно КВЦПЗ - 10.4, вид використання земельної ділянки - для експлуатації та догляду за водогосподарськими спорудами, а саме гаражами для зберігання човнів (т. 1, а. с. 15).

Відповіддю Шабівської сільської ради від 28 липня 2021 року

№ 4-534/02.2-08/2632 ОСОБА_1 повідомлено, що розміщення будівлі гаражу на вказаній земельній ділянці заборонено відповідно до пункту 2 статті 61 ЗК України - у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій, майданчиків для занять спортом на відкритому повітрі, об`єктів фізичної культури і спорту, які не є об`єктами нерухомості), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів (т. 1, а. с. 19).

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Постанова Одеського апеляційного суду від 14 листопада 2024 року, якою по суті не вирішувався зустрічний позов ОСОБА_1 , у частині відмови у задоволенні цього зустрічного позову сторонами не оскаржується, а тому у касаційному порядку не переглядається.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції у іншій частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України).

Згідно зі статтями 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до частин першої та другої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Порядок та норми безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовані положеннями статей 118 та 125 ЗК України.

Отже, виходячи із статей 116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

При цьому, чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Згідно із частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частини перша - четверта статті 376 ЦК України).

У частині п`ятій статті 376 ЦК України передбачено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 369/1843/18 (провадження

№ 61-11087св22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23) вказано, що:

«111. Якщо нерухоме майно є самочинним будівництвом, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно у будь-який інший спосіб, окрім визначеного статтею 376 ЦК України (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за особою, яка його побудувала, або за власником земельної ділянки), є такою, що не відповідає вимогам цієї статті. Можливість настання інших правових наслідків, ніж передбачені статтею 376 ЦК України, як у випадку самочинного будівництва, здійсненого власником земельної ділянки, так і у випадку самочинного будівництва, здійсненого іншою особою на чужій земельній ділянці, виключається.

138. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ)».

Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі водного фонду.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (стаття 13 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

У справі, що переглядається, встановлено що на підставі рішення державного реєстратора Затишанської селищної ради Роздільнянського району Одеської області Роздобудько Ю. С., індексний номер 58805423 від 17 червня 2021 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на господарські (присадибні) будівлі - гаражі, розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

Серед документів, на підставі яких здійснено вказану державну реєстрацію, зазначено технічні паспорти на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами, серія та номер б/н, видані ТОВ «БТІ Південь» 23 березня 2021 року, та довідки: серія та номер 093559/0321 та 093557/0321, від 23 березня 2021 року, видані ТОВ «БТІ Південь».

Надаючи оцінку вказаним документам, суд апеляційної інстанції встановив, що їх складено відносно будівель гаражу без наявної основної будівлі, для обслуговування якої вони призначені.

Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_1 звертався до Шабівської сільської ради для присвоєння спірним об`єктам нерухомості адрес, визначених у технічному паспорті.

ОСОБА_1 не надав суду доказів того, що йому виділялась у користування земельна ділянка, на якій побудовані спірні об`єкти нерухомого майна.

Аналізуючи викладене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що технічні паспорти, як документи, які стали підставою для проведення державної реєстрації права власності на майно, містять недостовірну інформацію, та виготовлені з порушенням вимог встановлених законодавцем, що призвело до незаконної реєстрації права власності на спірні об`єкти нерухомості.

Оскільки ОСОБА_1 не надано державному реєстратору документи, які підтверджують присвоєння об`єктам нерухомого майна адрес; не надано виписку із погосподарської книги, надану виконавчим органом сільської ради та не надано документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, державний реєстратор неправомірно зареєструвала за ним права власності на господарські (присадибні) будівлі гаражі, з огляду на що державна реєстрація спірного нерухомого майна повинна бути скасована.

Крім того, встановивши те, що господарські будівлі (гаражі) споруджені ОСОБА_1 на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що вказані приміщення є самочинно збудованими.

Також судом апеляційної інстанції правильно взято до уваги доводи ОСОБА_1 про те, він фактично користується земельною ділянко, яка належить до водного фонду.

Зазначене підтверджується матеріалами справи, зокрема наданими ОСОБА_1 графічними матеріалами, а також частково підтверджується запереченнями ОСОБА_1 проти позову Шабівської сільської ради, та доводами його зустрічного позову, які обгрунтовані тим, що ним вчинялись дії для набуття речових прав щодо спірної земельної ділянки як такої, що належить до водного фонду.

Так, ОСОБА_1 посилається на те, що вказані гаражі побудовані для зберігання рибальських човнів.

13липня 2021 року до Шабівської сільської ради надійшла заява ОСОБА_1 про надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у приватну власність, орієнтовною площею 0,01 га, розташовану за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , для експлуатації та догляду за гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами і каналами - код згідно КВЦПЗ - 10.4, вид використання земельної ділянки - для експлуатації та догляду за водогосподарськими спорудами, а саме: гаражами для зберігання човнів.

Встановивши розміщення ОСОБА_1 спірних господарськиї бувель, які є самочинним будівництвом, на земельній ділянці водного фонду, суд апеляційної інстанції обгрунтовано дійшов висновку про необхідність захисту порушених прав держави шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку орієнтовною площею 0,01 га, яка належить Шабівській сільській раді, у спосіб знесення самочинно побудованого нерухомого майна.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції правомірно скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив законне і обґрунтоване рішення про часткове задоволенняпервісного позову Шабівської сільської ради.

У справі, що розглядається, вичерпно надано оцінку питанню встановлення підстав та обставин для вжиття необхідних заходів, спрямованих на ефективний захист порушеного права держави. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судом обставини не спростовує законності та обґрунтованості ухваленого у справі рішення та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь скаржника.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2019 року у справі № 369/8792/16-ц, від 17 січня 2022 року у справі № 442/4338/17, від 08 лютого 2023 року у справі № 344/14718/20, від 09 лютого 2023 року у справі № 1540/3905/18, та інших, є безпідставними з огляду на те, що висновки, наведені в оскаржуваному судовому рішенні, не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах суду касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до вимоги здійснити переоцінку доказів та встановити нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

В межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржуване рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки колегія суддів встановила, що постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому її, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Панфілова Ілона Ігорівна, залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного судувід 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Білоконь О. М. Осіян Н. Ю. Сакара