Справа № 158/468/25
Провадження № 2/0158/316/25
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 червня 2025 року м. Ківерці
Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:
головуючого судді - Корецької В.В.
за участю секретаря - Процик Л.В.
представників відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ківерці в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастухова Наталія Володимирівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок, -
в с т а н о в и в :
ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастухова, Н.В. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок.
Зазначив, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2023 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача 2296361,80 грн. за вищевказаним договором позики.
Вважає, що з метою уникнення сплати вищевказаного боргу та позбавлення позивача можливості задовольнити свої грошові вимоги за рахунок звернення стягнення на майно, боржник ОСОБА_4 уклав 31.03.2023 року з ОСОБА_5 договори купівлі-продажу належних йому 2 земельних ділянок.
З врахуванням наведеного, позивач розцінює укладення таких договорів, як ухилення ОСОБА_4 виконання зобов`язань за рахунок належного йому майна, а тому просив суд:
Крім того, разом із позовною заявою до суду подано заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 18.02.2025 року, у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено.
Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 20.02.2025 року було відкрито провадження в даній справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні.
14.03.2025 року від представника відповідача ОСОБА_5 адвоката Алєніна Д.В. до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого останній зазначив, що оспорювані договори купівлі-продажу відбулися до пред`явлення позову до суду про стягнення основного боргу, оплата за земельні ділянки відбулася безготівковим способом, за ціною значно вищою аніж середня по області. Зазначає, що вказане підтверджує відсутність будь якого зв`язку відповідачів між собою з ціллю вчинити шкоду кредиторам, шляхом укладення фраудаторних правочинів, а відтак, просив у задоволенні позовних вимог відмовити.
Постановою Волинського апеляційного суду від 03.04.2025 року, ухвалу Ківерцівського районного суду Волинської області від 18.02.2025 року скасовано, а заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено та забезпечено позов, шляхом накладення арешту на спірні земельні ділянки, до набранням рішення законної сили у даній справі.
22.05.2025 року від представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Матвіюк Н.Р. до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого остання зазначила, що в момент укладення спірних договорів купівлі-продажу земельних ділянок позивач не звертався до суду із позовними вимогами щодо звернення стягнення на предмет застави, стягнення заборгованості, а тому відповідач не міг навмисно вчиняти дії на шкоду позивачу, оскільки ОСОБА_4 не було відомо про наміри позивача, відтак відсутня фраудаторність оспорюваних правочинів. Крім того, новий власник земельних ділянок ОСОБА_5 користується вказаним майном, сплачує за нього податки, що свідчить про те, що дані правочини не є фіктивними та на час їх укладення не існувало заборон щодо відчуження також майна. На підставі наведеного просила відмовити у задоволенні позовних вимог.
28.05.2025 року представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Алєнін Д.В. подав до суду заяву про витребування доказів.
Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 28.05.2025 року, клопотання про витребування доказів задоволено, підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.
Позивач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, за наявними у справі доказами та матеріалами.
Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Матвіюк Н.Р. та представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Алєнін Д.В. у судовому засіданні, кожен зокрема, позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позовних вимог відмовити.
Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастухова Н.В. у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.
Заслухавши пояснення представників відповідачів, кожного зокрема, всебічно проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов до наступного висновку.
Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданими учасниками справи.
Відповідно до вимог ст. 19 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин.
Судом встановлено, що 29.04.2021 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 , укладено договір позики №01/21, у відповідності до якого виникли правовідносини щодо надання позивачем на користь відповідача в борг 60 000 доларів США. Сума позики становить 60 000 дол. США або гривневий еквівалент на день перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок позичальника та підтверджується випискою за рахунком позикодавця або отримання позики (коштів) у випадку надання останньому суми позики готівкою. Згідно договору строк повернення позики становить 7 (сім) календарних місяців з моменту надходження суми позики на рахунок позичальника, але не пізніше ніж до 29.11.2021 року.
Укладення вищевказаного договору позики не оспорюється сторонами по справі.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2023 року, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 29.04.2021 року в розмірі 2296361,80 грн. Рішення суду набрало законної сили 12.01.2024 року /т.1, а.с.20-22/.
Позивач ОСОБА_3 звертаючись до суду з даним позовом, як на підставу задоволення позовних вимог, посилається на фраудаторність договорів купівлі-продажу земельних ділянок, зазначаючи, що оспорювані правочини вчинені ОСОБА_4 недобросовісно, з метою недопущення в подальшому звернення стягнення на його майно на виконання судового рішення, яке буде прийняте про стягнення з нього грошових коштів за договором позики, чим порушив його права як кредитора.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з частиною першою та другою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 2, 4 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно зі статтею 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією Українита законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.
Отже, тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За змістом статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору відчуження майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Суд звертає увагу та, те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

У постанові від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) Верховний Суд вказав, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили».

У постанові Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18 суд касаційної інстанції вказав, що правочин, учинений боржником у період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором, унаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, вчиненого боржником на шкоду кредитору). При цьому та обставина, що правочин з третьою особою, якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника».

У постановах Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі№ 910/7547/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18,від 03 березня 2020 року у справі № 904/7905/16, від 26 травня 2020 року у справі № 922/3796/16 від 17 вересня 2020 року у справі № 904/4262/17 зроблений висновок, що з конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом.

Отже, цивільно-правовий договір, у тому числі договір купівлі-продажу, не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення, а також порушувати публічний порядок.

Водночас, для віднесення певного правочину до фраудаторного необхідно враховувати не лише наявність боргу у відповідача на момент вчинення такого правочину, а й докази, які надаються сторонами на підтвердження своїх доводів та заперечень з приводу фраудаторності правочину.

Так, застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору, контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа), ціна (ринкова/неринкова).

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У позовній заяві позивач зазначає, шо укладення оспорюваних правочинів, договорів купівлі-продажу земельних ділянок вчинені на шкоду йому як кредитору, з метою уникнення стягнення з ОСОБА_4 на його користь боргу в сумі 2296361,80 грн. на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.12.2023 року.

Однак, позивачем не надано належних доказів, що спірні договори купівлі-продажу земельних ділянок укладені під час дії заборони відчуження цього майна чи вчинені фіктивно з метою уникнення ОСОБА_4 від стягнення з нього боргу.

У свою чергу, у судовому засіданні встановлено, що контрагент, з яким ОСОБА_4 уклав оспорювані договори відповідач ОСОБА_5 ) не є його родичем чи пов`язаною з ним іншими відносинами особою, або ціна, за яку відчужені земельні ділянки, є неринковими і не відповідають дійсній вартості цього майна, або укладення правочину штучно створило його неплатоспроможність як боржника.

Варто зазначити, що вартість вказаних земельних ділянок не є заниженою, а навпаки є в рази більшою за ринкову ціну, що підтверджується, як оспорюваними договорами, так і відкрити відомостями з інтернет ресурсу «ОПЕНДАТАБОТ» /т.1, а.с.141/.

Поряд з цим, з матеріалів справи вбачається, що оспорювані договори є оплатними та реальними, оскільки ОСОБА_5 переказала грошові кошти, в загальному розмірі 296400 грн., по двом договорам купівлі-продажу земельних ділянок на відкритий рахунок ОСОБА_4 у АТ КБ «ПриватБанк», що підтверджується платіжними інструкціями №1 та №2 від 31.03.2023 року /т.1, а.с.161-162/.

Тобто, в даному випадку покупець ОСОБА_5 є добросовісним набувачем, оскільки є сторонньою особою, яка не була пов`язана з продавцем ОСОБА_4 будь-якими відносинами і не могла бути обізнана про наявність у останнього боргу на момент вчинення оспорюваних договорів купівлі продажу земельних ділянок.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_3 маючи невиконанні зобов`язання у свою користь зобов`язання ОСОБА_4 за договором позики від 29.04.2021 року зі строком повернення позики 29.11.2021 року, звернувся до Луцького міськрайонного суду Волинської області про стягнення заборгованості за вищевказаним договором позики 11.08.2023 року, в той час, як оспорювані договори купівлі продажу земельних ділянок укладені 31.03.2023 року, тобто значно раніше, аніж факт звернення за захистом порушених прав.

На переконання суду, той факт, що позивач міг розраховувати на виконання боржником ОСОБА_4 своїх зобов`язань за рахунок наявного у нього майна, яке було відчужено на підставі договорів купівлі-продажу від 31.03.2023 року, сам по собі не є достатнім для визнання цих договорів недійсними.

З врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги те, що у судовому засіданні достеменно не доведено, що оспорювані правочини були вчинені на шкоду позивачу як кредитору, а також те, що під час укладення даних договорів дії сторін були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу, а з метою уникнення від виконання грошового зобов`язання ОСОБА_4 , тобто, що останній діяв очевидно недобросовісно та зловживав своїми правами на шкоду кредитора, відтак, суд не вбачає підстав для визнання недійсними вказаних договорів купівлі-продажу земельних ділянок, укладених 31.03.2023 року між відповідачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Внаслідок відмови у задоволенні позову, відповідно до статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача та відшкодуванню відповідачами не підлягають.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_3 звільнений від сплати судового збору, а тому, у відповідності до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору слід компенсувати за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастухова Наталія Володимирівна, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

На виконання п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України суд зазначає повне найменування сторін та інших учасників справи:

Позивач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідачі:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_3 .

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Матвіюк Наталія Ростиславівна, адреса: м. Луцьк, вул. Винниченка, 7/2, Волинської області.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Алєнін Дмитро Володимирович, адреса: АДРЕСА_4 .

Третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Пастухова Наталія Володимирівна, адреса: м. Луцьк, просп. Грушевського, 22/20, Волинської області.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька

Повний текст рішення суду виготовлено 20.06.2025 року.