Справа №: 398/1624/25
провадження №: 2/398/1640/25
РІШЕННЯ

Іменем України

"11" червня 2025 р. м. Олександрія

Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області в складі: головуючого судді Шинкаренко І.П., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ

26 березня 2025 року через систему «Електронний суд» АТ «Акцент Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № АВН0СТ24 від 19 вересня 2020 року в загальному розмірі 38821,62 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 19 вересня 2020 року між АТ «Акцент Банк» та відповідачем було укладено договір № АВН0СТ24 про надання кредиту. Позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі ліміту 39500,00 грн строком на 12 місяців, зі сплатою відсотків в розмірі 50,00 річних. Всупереч вимогам Кредитного Договору відповідач не виконує взяті на себе договірні зобов`язання. Станом на 26 березня 2025 року заборгованість за договором складає 38821,62 грн, з яких: 33952,6 грн заборгованість за кредитом; 4869,02 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом.

31 березня 2025 року ухвалою судді Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, копія ухвали була направлена сторонам та відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав.

Відповідач повідомлявся судом про наявність цивільної справи на розгляді у суді, стороною якої він є, шляхом направлення поштової кореспонденції суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, а також через оголошення на сайті Судової влади України, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши подані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків.

19 вересня 2020 року Карчевська С.В. підписала заяву клієнта № АВН0СТ24, згідно з якою надала згоду, що вказана заява разом із Умовами і правилами обслуговування фізичних осіб в АТ «А-Банк» при наданні банківських послуг, таблицею обчислення вартості кредиту, паспортом споживчого кредиту становить кредитний договір. Здійснила підписання електронним підписом за ідентифікатором паспорта споживчого кредиту «Швидка готівка», таблиці обчислення вартості кредиту. На підставі чого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит в розмірі 39500,00 грн, строком на 36 місяців, а відповідач зобов`язалася повернути кредит зі сплатою відсотків річна процентна ставка 50%, згідно з графіком платежів.

Згідно з розрахунком, наданим позивачем, взяті на себе зобов`язання за кредитним договором відповідач припинив виконувати, у зв`язку з чим станом на 26 березня 2025 року по кредитному договору утворилась заборгованість в розмірі 38821,62 грн, з яких: 33952,6 грн заборгованість за кредитом; 4869,02 грн заборгованість за відсотками за користування кредитом.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори.

Частиною першою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 Цивільного кодексу України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У відповідності до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що заява клієнта від імені ОСОБА_1 містить у пункті № 9 номер платіжної картки НОМЕР_1 , рахунок для внесення платежів UA 1725608, на який має бути зарахована сума кредиту.

В той же час виписка по кредиту від 26 березня 2025 року номеру рахунку за яким обліковуються фінансові операції не містить.

Долучений до матеріалів позовної заяви меморіальний ордер № NTR.15241448.16586.1491 на суму 39500,00 грн не підписаний уповноваженим працівником банку, крім того містить відомості про платника ОСОБА_1 (номер рахунка НОМЕР_2 ) та отримувача онлайн кєш-кредит номер рахунка НОМЕР_3 ), отже не може бути взятий до уваги судом як належний доказ отримання саме відповідачем вказаної суми кредиту.

Суд враховує те, що позивач є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними в цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ, тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною в цивільних відносинах з такою установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах. Аналогічна позиція викладена Верховим Судом у постанові від 01 лютого 2023 року у справі № 199/7014/20.

З наданих позивачем доказів, суд позбавлений можливості сам встановити факт отримання відповідачем у справі кредитних коштів, оскільки у матеріалах позовної заяви відсутні докази зняття чи отримання відповідачкою від позивача будь-яких кредитних коштів.

При цьому, суд не приймає в якості доказу отримання відповідачем кредитних коштів від позивача наданий позивачем розрахунок заборгованості за особовим рахунком ОСОБА_1 , оскільки такий розрахунок виготовлений самим позивачем і не доводить факту отримання відповідачем і саме кредитних коштів.

За таких обставин зазначені у позові обставини не можуть розцінюватися як доведені, оскільки достовірно не підтверджуються зібраними по справі доказами.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Суд наголошує на тому, що за своєю сутністю кредитний договір є позикою, а відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже зобов`язання позичальника з повернення кредиту виникає не з моменту підписання кредитного договору, а з моменту отримання кредитних коштів. Видача кредиту має бути підтверджена належними доказами. За відсутності доказів на підтвердження факту передання позичальнику кредитних коштів суд не має правових підстав задовольняти позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості.

У постанові від 22 вересня 2021 року у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Верховний Суд неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова від 14 вересня 2021року у справі № 910/14452/20).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зважаючи на наведене вище, суд вважає, що позивачем, всупереч вимогам ст. 12, 81 ЦПК України, не надано належних доказів того, що 19 вересня 2020 року між сторонами укладено кредитний договір, а кредитодавцем виконано його умови та перераховано позичальнику кредитні кошти.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, згідно якої у разі відмови в задоволенні позовних вимог судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 526, 528, 530, 638, 1049, 1050, 1054, 1218, 1219, 1268, 1270, 1281, 1269, 1273, 1296, 1282 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 10, 12, 18, 77, 81, 247, 259, 263-265, 274-281Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ

Відмовити в задоволенні позову Акціонерного товариства «Акцент Банк» (адреса: м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11, код за ) до ОСОБА_1 (остання відома адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору покласти на позивача.

На рішення може бути подана апеляція до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 11 червня 2025 року.

Суддя І.П. Шинкаренко