Провадження №: 4-с/336/28/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Звєздової Н.С., за участю секретаря судового засідання Іванченко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні ОСОБА_1 на дії начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), заінтересована особа Фонд гарантування вкладів фізичних осіб щодо відмови у скасуванні арешту, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій просив визнати бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) неправомірною та зобов`язати скасувати арешт, накладений на все нерухоме майно в межах виконавчого провадження, належне ОСОБА_1 .

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначає, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було видано виконавчий лист № 2-2532 від 04.12.2008 року про стягнення з нього користь ВАТ «Банк» Фінанси та кредит» суму боргу у розмірі 67042,65 грн.

На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 11736739. Шевченківським ВДВС Запорізького РУЮ на підставі постанови від 08.07.2009 р. було накладено арешт на майно (кошти) боржника. На підстави постанови від 11.06.2009 р виконавчий лист 2-2532/8 накладено арешт на невизначене майно, все нерухоме майно боржника.

Борг перед ВАТ «Банк» Фінанси та Кредит» ним сплачений.

Згідно з довідкою про стан кредиторської заборгованості Філія «Запорізьке РУ» АТ «Банк» Фінанси та Кредит» повідомив, що станом на 11 липня 2012 року заборгованість позичальника ОСОБА_1 перед Банком відсутня.

14.08.2009 року державним виконавцем виконавче провадження було завершено та винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. С того часу, стягувач не звертався до виконавчої служби про примусове стягнення з мене боргу, так як борг був сплачений.

Більш детальну інформацію виконавець надати не зміг, оскільки відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить 3 (три) роки, після чого вони підлягають знищенню.

На теперішній час Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав інформацію, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 18-4971-107АП від 26.10.2007 року перед АТ «Банк» Фінанси та Кредит» були виконані в повному обсязі до дати запровадження тимчасової адміністрації, яка була розпочата 18.09.2015 року та фінансові претензії стосовно цього кредитного договору, а також договорів застави, що забезпечували виконання зобов`язань за цим кредитним договором -відсутні.

16.05.2025 року він звернувся до Центрального відділу ДВС у м. Запоріжжі із заявою про зняття всіх арештів, які були накладені у виконавчому проваджені № 11736739, але отримав листа від начальника Центрального ВДВС у м. Запоріжжя Олександра Пенязева в якому вказано, що підстав для винесення постанови про зняття арешту, що передбачені ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні.

У даній ситуації відмова в задоволені зняття арешту, накладеного на все його майно, унеможливлює у подальшому здійснення належного захисту майнових прав, наявність тривалого часу (більше 15 років) не скасованого арешту на майно, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувана, а також відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Тому заявник вважає, що не зняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з його майна.

Ухвалою судді 05.06.2025 скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

Скаржик в судове засідання не з`явився, надав заявю про задоволення вимог та розгляд скарги за його відсутності.

Представник Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлений, відзив на скаргу не надав.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлений.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Судом встановлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було видано виконавчий лист № 2-2532 від 04.12.2008 року про стягнення з нього користь ВАТ «Банк» Фінанси та кредит» суму боргу у розмірі 67042,65 грн.

На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 11736739, чого державний виконавець не заперечує.

Згідно з даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень у Відділі перебувало виконавче провадження № 11736739 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2532 виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя від 04.12.2008 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» суму боргу у розмірі 67042,65 грн, яке було відкрито 06.03.2009.

На підстави постанови від 11.06.2009 р. у виконавчому провадженні, за виконавчим листом № 2-2532/8, накладено арешт невизначене майно, все майно належне боржнику ОСОБА_2 .

14.08.2009 року державним виконавцем виконавче провадження було завершено та винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Наказом Міністерства юстиції України «Про відділи державної виконавчої служби у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)» № 932/5 від 10.03.2023 року утворено Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), реорганізувавши шляхом злиття Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Відділ) є правонаступником відповідних реорганізованих відділів державної виконавчої служби.

Стягувач повторно виконавчий документ до відділу не подавав.

Борг перед ВАТ «Банк» Фінанси та Кредит» боржником сплачено.

Згідно з довідкою про стан кредиторської заборгованості Філія «Запорізьке РУ» АТ «Банк» Фінанси та Кредит» повідомив, що станом на 11 липня 2012 року заборгованість позичальника ОСОБА_1 перед Банком відсутня.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав інформацію, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 18-4971-107АП від 26.10.2007 року перед АТ «Банк» Фінанси та Кредит» були виконані в повному обсязі до дати запровадження тимчасової адміністрації, яка була розпочата 18.09.2015 року та фінансові претензії стосовно цього кредитного договору, а також договорів застави, що забезпечували виконання зобов`язань за цим кредитним договором -відсутні.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 29.05.2025 наявне обтяження на невизначене майно, все нерухоме майно належне ОСОБА_1 на підставі постанови Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (а.с. 16 зворотня сторона).

У відповідності до листа Центрального відділу ДВС у м. Запоріжжі від 23.05.2025 № 66863/29.26-36/3 ОСОБА_1 відмовлено у винесені постанови про зняття арешту (а.с. 17).

На час відкриття та здійснення виконавчого провадження, в період з 06.03.2009 р. по 14.08.2009 року діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV та Інструкція Про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 р. N 74/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 р. за N 865/4158.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (в редакція яка діяла під час здійснення виконавчого провадження), яка регламентує прийняття виконавчого документа до виконання зазначено наступне державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред`явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

За заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.

Відповідно до пункту 3.6.2. Інструкції Про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 р. N 74/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 р. за N 865/4158 (в редакції яка діяла під час здійснення виконавчого провадження) державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (додаток 7). У постанові державний виконавець установлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати 7 днів, а рішень про примусове виселення - 15 днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій. При цьому вказується дата виконання.

14.08.2009 року державним виконавцем виконавче провадження було завершено та винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: 1) за письмовою заявою стягувача; 2) якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення, одержати певні предмети, що повинні бути передані йому від боржника згідно з рішенням; 4) у разі якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснює авансування витрат на проведення виконавчих дій, якщо їх авансування передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) якщо в результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (за винятком виконавчих документів, зазначених у частині першій статті 42 цього Закону), а також виконавчих документів, за якими мають бути стягнені грошові кошти чи інше майно, та інших виконавчих документів, які можуть бути виконані без безпосередньої участі боржника; 6) якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, передбачених пунктами 2 - 6 частини першої цієї статті, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання в межах строків, встановлених статтею 21 цього Закону.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

Стягувач повторно виконавчий документ до відділу не подавав, чого державний виконавець не оспорює.

Борг перед ВАТ «Банк» Фінанси та Кредит» боржником сплачено, що підтверджується довідкою про стан кредиторської заборгованості від 11 липня 2012 року за № 2295 та листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за № 49-036-7934/24 від 24.07.2024 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву скаржника від 16 травня 2025 року про зняття арешту у зв`язку з виконання виконавчого документу поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Подаючи заяву про зняття арешту з майна, скаржник вказав, що боржник погасив борг перед стягувачем у добровільному порядку поза межами виконавчого провадження ВП № 11736739, яке є завершеним та матеріали якого знищено виконавчою службою.

Суд вважає, що арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення є недоцільним, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до положень частин 1, 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

У даній правовій ситуації відмова в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на рухоме майно боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні ВП № 11736739, яке є завершеним та матеріали якого знищено виконавчою службою, унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку добровільного виконання виконавчого документа після закінчення виконавчого провадження.

Наявність протягом тривалого часу (більше 15 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном, а тому порушене право боржника ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника.

Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22).

З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та правових висновків Верховного Суду суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У п. 9 ч.2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч 1 та п. 2 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з положеннями частини 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

На підставі викладеного, суд прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення скарги.

Керуючись ст.ст.12, 76-80, 81, 258-261, 447-453, 353 ЦПК України, суд, -

постановив:

Скаргу задовольнити.

Визнати бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - неправомірною.

Зобов`язати Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з невизначеного майна, всього нерухомого майна, належного ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції та оголошення на його відчудження АА 086485 від 11.06.2009 року, зареєстрований 08.07.2009 за № 8862582 реєстратором Запорізька Філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, об`єкт обтяження: невизначене майно, все нерухоме майно.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Відповідно до ст. 187 ч. 2 ЦПК України зазначаємо наступні відомості:

Скаржник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Особа, дії якої оскаржуються: Начальник Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ЄДРОПУ 44993352, місцезнаходження, м. Запоріжжя, вул. Брюллова, 5.

Заінтересована особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, , місцезнаходження: м. Київ, вул. Січових стрільців, 17.

Суддя Н.С. Звєздова