Житомирський апеляційний суд
Справа №285/775/25 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В. Б.
Категорія 31 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Коломієць О.С., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Смоляра А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 285/775/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Звягельського районного округу Житомирської області Качан Олена Олександрівна про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Мозгового В.Б. у місті Звягелі,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся з даним позовом, в якому просив визнати недійсним договір дарування 20/100 ідеальних часток телятника № 3 за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Житомирської області Качан О.О. за реєстровим № 111 від 21 березня 2018 року, також просив скасувати запис про державну реєстрацію цього договору дарування (реєстраційний номер: 25351395 від 21 березня 2018 року).

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 21 березня 2018 року між ним та відповідачем було укладено договір дарування 20/100 ідеальних часток телятника № 3 за вищезазначеною адресою. Під час його укладання він вважав, що продає нерухомість відповідачу із відстрочкою платежу. Відтак договір дарування вважає удаваним, вчиненим для приховання правочину купівлі-продажу.

Після укладення договору відповідач хоча і не в повному обсязі, але виконував свої зобов`язання, а на початку лютого 2024 року припинив з ним спілкування, не виконавши у повному обсязі позадоговірні домовленості.

В грудні 2024 року йому стало відомо, що відповідач намагається продати спірну нерухомість. Тоді вивчив укладені договори, з`ясував, що вони не містять тих умов на яких він наполягав та про які домовлявся із відповідачем.

Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі, позивач просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Зазначає, що судове рішення є незаконним та необґрунтованим, оскільки ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, із порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції у порушення вимог статті 15 ЦПК України при ухваленні рішення не з`ясував всебічно, повно та об`єктивно обставини справи.

Вказує на те, що судове рішення не відповідає вимогам статті 213 ЦПК України та практиці Верховного Суду, оскільки місцевий суд під час розгляду справи, вирішуючи питання щодо застосування норм права та обґрунтованості позовних вимог, не врахував доктрину «суд знає закони». Суд повинен був самостійно застосувати право до фактичних обставин спору.

У відзиві представник відповідача, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення місцевого суду залишити без змін.

У судовому засіданні, яке було проведено у режимі відео-конференції, представник позивача адвокат Кобрина Н.В. підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити і надала пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник адвокат Осадчук Т.С. апеляційну скаргу не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Також останні надали своїх пояснення, які відповідають змісту відзиву на апеляційну скаргу.

Належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у його відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач та його представник вимогу про визнання договору дарування удаваним не заявляли, а належних доказів, що правочин, який було укладено між сторонами, суперечить вимогам закону, не надали.

Колегія суддів погоджується з такими висновками мотивуючи таким.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Судом встановлено, що 21 березня 2018 року між сторонами було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_1 подарував ОСОБА_2 20/100 ідеальних часток телятника АДРЕСА_2 , що розташовані на земельній ділянці, загальною площею 0,0763 га із кадастровим номером :03:000:0902. Вказані обставини підтверджуються копією договору, який долучено позовної заяви (а.с.5 - 6)

Також, із матеріалів справи убачається, що цього ж дня позивач за договором купівлі-продажу відчужив відповідачу земельну ділянку, загальною площею 0,0763 га із кадастровим номером :03:000:0902, за адресою: АДРЕСА_1 , де розташовані 20/100 ідеальних часток телятника № 3 ( а.с. 7-8).

Зазначені правочини посвідчені приватним нотаріусом Новоград-Волинського районного нотаріального округу Житомирської області Качан О.О.

Відповідно до копії Витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21.03.2018 вказана вище земельна ділянка на праві власності належить ОСОБА_2 (а.с. 9).

Посилаючись на вимоги частини 3 статті 203 ЦК України, дотримання яких є необхідним для чинності правочину, ОСОБА_1 просить визнати недійсним укладений із позивачем договір дарування частини нерухомого майна, який був нотаріально посвідчений 21 березня 2018 року.

Відповідно до частин 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлено частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлені законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У своїй постанові від 21 грудня 2021 року в справі №148/2112/19 (провадження №61-18061св20) Верховний Суд зазначив, що недійсність договору, як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/ набуття/ зміни/ встановлення/ припинення прав взагалі).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі №761/12692/17, провадження №61-37390свп18).

Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Зміст викладених позивачем обставин, якими він обґрунтовував позовні вимоги, зокрема, про те, що він вважав, що продає нерухомість відповідачу з відстрочкою платежу, дає підстави для висновку, що він просив визнати недійсним договір дарування з підстав того, що він помилився щодо дійсної юридичної природи вчинюваного правочину.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому, природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).

Із посиланням на правові висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18), суд першої інстанції вірно зазначив про те, що при визнанні правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно безпосередньо на позивача покладається по такій категорії справ обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання у судовому порядку оспорюваного правочину недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що за усною домовленістю між сторонами оспорюваного правочину, ОСОБА_2 протягом певного часу зобов`язався сплачувати кошти ОСОБА_1 за відчужене нерухоме майно.

На відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, а тому встановлення вищенаведених фактів свідчить про те, що укладений договір дарування 20/100 ідеальних часток телятника є удаваним, оскільки між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 фактично було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна у розстрочку.

Відповідно до частини 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу (частина 2 статті 692 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 заявив вимогу про визнання договору дарування недійсним із підстав його удаваності та оплатності. При цьому, вимогу про визнання договору дарування удаваним правочином позивачем не заявлено.

А згідно приписів частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, приймаючи до уваги відсутність у позові вимоги щодо визнання спірного правочину удаваним та неподання позивачем доказів, що він був укладений із порушенням закону, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду колегія суддів вважає неприйнятним, оскільки вони не відносяться до спірних правовідносин та не мають преюдиційного значення, а обставини, які наведені у них та цій справі, не є релевантними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що місцевим судом при ухваленні рішення були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.

За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 14 травня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 27 червня 2025 року.