Ухвала

20 червня 2025 року

м. Київ

справа № 491/1099/23

провадження № 61-7371ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Одеського апеляційного суду від 02 травня 2025 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Вадовської Л. М., Комлевої О. С., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Позов мотивований тим, що 27 квітня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 придбав 12/25 частин житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_1 . 14 грудня 2006 року між позивачем та ОСОБА_3 також було укладено договір купівлі-продажу 13/25 частин вищевказаного будинку, однак він не був нотаріально посвідчений. Вказаний договір купівлі-продажу було оформлено у формі розписки.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначав, що під час укладення договору купівлі-продажу частини будинку він повністю розрахувався з відповідачем, про що було складено розписку, після чого отримав від неї оригінали усіх наявних документів на належну їй частину житлового будинку. Крім того, відповідач зобов`язалася приїхати та привести правовстановлюючі документи на належну їй частину будинку у відповідність до норм діючого законодавства для укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку.

На думку позивача, таким чином сторони досягли згоди щодо всіх визначених законом істотних умов купівлі-продажу будинку, але через постійні відмовки, тривале та стійке ухилення нею від нотаріального посвідчення укладеного правочину, позивач не мав можливості нотаріально посвідчити правочин та зареєструвати своє право власності на 13/25 частин будинку. Позивач користується вказаним будинком, сплачує належні платежі, однак документи на 13/25 частин будинку залишаються оформленими на ім`я відповідача.

Позивач вважав, що відповідач грубо порушила свої зобов`язання як сторона договору, ухиляється від нотаріального посвідчення правочину, у зв`язку з чим позивач втратив можливість нотаріально посвідчити правочин, а тому звернувся до суду та просить задовольнити позовні вимоги.

ОСОБА_1 просив:

визнати дійсним договір купівлі-продажу 13/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в АДРЕСА_1 , який укладено 14 грудня 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ;

визнати за ним право власності на вказаний житловий будинок.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 14 серпня 2024 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 29 серпня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено

Постановою Одеського апеляційного суду від 02 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ільїчов С. Д., залишено без задоволення. Рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 14 серпня 2024 року залишено без змін.

13 червня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2., на постанову Одеського апеляційного суду від 02 травня 2025 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

апеляційний суд неправильно застосував статтю 220 ЦК України та порушив статті 655, 638 ЦК України без урахування висновків, вказаних у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 369/6144/16-ц та від 11 листопада 2020 року у справі № 522/10481/16-ц, оскільки надана позивачем розписка підтверджує передачу 500 доларів США за будинок є письмовим доказом, який підтверджує домовленість сторін щодо істотних умов договору;

суди не урахували показання свідка та не досліджено акт обстеження. Що підтверджують виконання позивачем договору та ухилення відповідача від його оформлення. Верховний Суд постанові від 15 січня 2020 року у справі № 757/41451/16-ц сказав, що суди зобов`язані оцінювати всі надані докази у сукупності, а не вибірково;

висновки судів про те, що відсутність у розписці відомостей про земельну ділянку свідчить про недосягнення істотних умов є помилковими, оскільки позов стосувався лише 13/25 частини будинку, а не земельної ділянки. Відповідно до практики Верховного Суду (постанова від 22 травня 2019 року у справі № 523/10524/16-ц) питання про земельну ділянку не є обов`язковим для визнання договору купівлі-продажу будинку дійсним, якщо позов не стосується прав на землю;

апеляційний суд формально підійшов до розгляду справи, по суті зовсім не надавши належної оцінки доказам, які були надані позивачем на підтвердження своєї позиції. Зокрема не надано оцінки факту користування майном, сплати комунальних платежів, передання документів на майно, о суперечить практиці ЄСПЛ.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Ця справа є незначної складності та не належить до виключень, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої, апеляційної чи касаційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржене судове рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтями260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на постанову Одеського апеляційного суду від 02 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков