ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 694/768/25
Провадження № 22-ц/821/1149/25
Категорія: на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В.,

секретаря - Івануси А. Д.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 травня 2025 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини, у складі: головуючого судді, Кравченко Т. М.,

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

02 квітня 2025 року судовим наказом Звенигородського районного суду Черкаської області від 02 квітня 2025 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до суду, тобто з 15 березня 2025 року, до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь держави 302,80 грн судового збору.

07.05.2025 ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення судових витрат.

В обґрунтування заяви зазначала, що при подачі заяви про видачу судового наказу нею було сплачено судовий збір в розмірі 302,8 грн та понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн, тому просить ухвалити додаткове рішення у справі № 694/768/25 в частині стягнення судових витрат, так як питання про стягнення витрат за надання правничої допомоги у сумі 5000 грн та судового збору судом не вирішено.

Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 травня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що понесені заявником витрати на правничу допомогу в сумі 5000 грн не є обґрунтованими, свідчать про відсутність безспірності вимог, а безспірність є обов`язковою умовою наказного провадження. Суд першої інстанції також зазначив, що заявником при поданні до суду заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів було сплачено судовий збір від сплати якого вона звільнена, що не позбавляє заявника звернутись до суду із заявою про повернення сплаченого судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , не погоджуючись із оскаржуваною ухвалою, просила її скасувати та стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Апеляційну скаргу мотивувала тим, що нею було подано належні та допустимі докази понесених витрат на правничу допомогу.

При цьому суд першої інстанції не заперечив реальність та обсяг таких витрат.

Зазначає, що клопотання про неспівмірність витрат боржником не заявлялось.

Вважає, що суд допустив помилкове застосування норм наказного провадження.

ОСОБА_2 у визначений ухвалою суду строк, не скористався процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направив.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За змістом ст. ст. 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до норм ст. 12, ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Предметом апеляційного перегляду є ухвала про відмову в ухваленні додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу за результатами розгляду заяви про винесення судового наказу.

Частиною 1 ст. 270 ЦПК України передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3 ст. 270 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась в суд із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів, в якій вона просила видати наказ саме про стягнення аліментів, інших вимог заявлено ОСОБА_1 не було.

До заяви також було додано докази сплати судового збору в розмірі 302,80 грн та понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн.

На підтвердження таких витрат до матеріалів заяви додано квитанцію АТ «ТАСКОМБАНК» про сплату 15.03.2025 судового збору в сумі 302,80 грн, договір про надання правничої допомоги від 15.03.2025 між ОСОБА_1 та адвокатом Бабенком Р. В., розрахунок затраченого адвокатом часу по наданню правничої допомоги у вказаній справі, акт виконаних робіт від 15.03.2025 на загальну суму 15000 грн, що складається із: 2500 грн консультування, 5000 грн підготовка та складення акта адвоката, підготовка та складення заяви про витрачу судового наказу до суду 5000 грн, підготовка розрахунку затраченого часу адвокатом (складення акту виконаних робіт, прийняття коштів та видача квитанції про оплату наданої правничої допомоги) в сумі 2500 грн, однак відповідно до квитанції від 15.03.2025 фактично сплачених у сумі 5000 грн.

Вирішуючи питання про видачу судового наказу, суд першої інстанції не вирішував питання про стягнення витрат на правничу допомогу.

Вважаючи, що наявні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу в наказному провадженні, Бондаренко А. В. звернулась із заявою про ухвалення додаткового рішення, тобто винесення додаткового судового наказу про стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до положень ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Статтею 165 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у видачі судового наказу, зокрема, згідно з пунктом 3 частини першої цієї статті визначено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Вимоги щодо форми та змісту заяви про видачу судового наказу закріплені у ст. 163 ЦПК України, що включають подання документу про сплату судового збору.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 168 ЦПК України у судовому наказі зазначається сума судових витрат, що сплачена заявником і підлягає стягненню на його користь з боржника.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких в числі інших належать і витрати на професійну правничу допомогу.

При цьому, за ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Тобто, на відміну від витрат по сплаті судового збору, розмір якого визначається ЗУ «Про судовий збір», розмір витрат на правничу допомогу не є фіксованим, а питання про відшкодування витрат на правничу допомогу відповідно до положень ст. 137 ЦПК України вирішується з урахуванням умов договору про надання правничої допомоги, а також заперечень іншої сторони щодо наявності підстав та розміру таких витрат. Відтак, при вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд має забезпечити реалізацію сторонами дотримання принципу змагальності.

Відповідно до ст. 42 ЦПК України сторони є учасниками справи у справах позовного провадження, тоді як справа, в якій прийнято оскаржуване рішення, розглянута в порядку наказного провадження. При розгляді вимог у наказному провадженні учасниками справи є заявник та боржник.

Судові витрати підлягають розподілу між позивачем та відповідачем (сторонами у позовному провадженні) у разі вирішення спору по суті, тобто при ухваленні судом остаточного рішення, оскільки саме тоді на суд покладається обов`язок вирішення питання щодо розподілу судових витрат з урахуванням приписів ч. ч. 3, 8 ст.141 ЦПК України та застосування пропорційності, що передбачено вимогами ч. ч. 1 та 2 ст. 141 ЦПК України.

Відповідно до положень ст. 167 ЦПК України розгляд заяв про видачу судового наказу проводиться без судового засідання і повідомлення заявника та боржника, що позбавляє останнього можливості подати заперечення щодо стягнення витрат на правничу допомогу або клопотання про зменшення таких витрат.

З огляду на викладене відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження. У справах наказного провадження витрати на правничу допомогу не відшкодовуються.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 607/1219/18 щодо можливості відшкодування витрат на правничу допомогу у справах позовного провадження.

Отже, Розділ II ЦПК України, яким урегульовано порядок розгляду справ наказного провадження, не містить положень, які б передбачали можливість розподілу витрат на правничу допомогу.

При цьому, у справах за заявами про видачу судового наказу про стягнення аліментів боржник позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про скасування судового наказу на підставі ч. 1 ст. 170 ЦПК України.

Відповідно до ч. 7, ч. 8 ст. 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. У разі видачі судового наказу відповідно до п. 4 і п. 5 ч. 1 ст. 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому гл. 3 розділу V цього Кодексу.

Тобто, процесуальної можливості будь-яким чином оспорити заявлену до стягнення суму витрат на правничу допомогу у боржника немає.

На підставі викладеного, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відшкодування витрат на правничу допомогу можливе у справах позовного провадження, а у справах наказного провадження такі судові витрати не відшкодовуються.

Цивільним процесуальним кодексом України не передбачено можливість ухвалення додаткового рішення в наказному провадженні, а тому доводи апеляційної скарги про те, що суд міг би ухвалити додатковий судовий наказ, не заслуговують на увагу.

Також є безпідставними посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду, оскільки вони містять висновки щодо порядку відшкодування витрат на правничу допомогу та не містять висновків щодо наявності правових підстав для стягнення витрат на правничу допомогу в наказному провадженні чи винесення додаткового наказу по витратам на правничу допомогу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його постановленні, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Звенигородського районного суду Черкаської області від 09 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Тест постанови складено 18 червня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: Н. І. Гончар

Ю. В. Сіренка