КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1274/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Бурдюг Тетяни Вікторівни в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року у складі судді Вовка С.В.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бурлак Олександра Володимирівна про визнання договору іпотеки недійсним, визнання іпотеки та обтяження припиненими, скасування рішення про державну реєстрацію іпотеки та обтяження, скасування державної реєстрації іпотеки та обтяження,-

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася у суд із позовом до ОСОБА_2 , ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк»), ТОВ «Вердикт Капітал», у якому просила визнати договір іпотеки недійсним, визнати іпотеку та обтяження припиненими, скасувати рішення про державну реєстрацію іпотеки та обтяження, скасувати державну реєстрацію іпотеки та обтяження.

Позов обґрунтовано тим, що позивачці на праві власності належить квартира номер АДРЕСА_1 , що підтверджується: свідоцтвом про право власності на квартиру від 07 липня 2003 року, зареєстрованим у реєстрі за № 1287; довідкою КВ-2021 № 14877 від 29 квітня 2021 року КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації»; інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 18 грудня 2023 року.

У вказаній квартирі позивачка проживає разом зі своїм неповнолітнім сином - ОСОБА_3

07 квітня 2021 року позивачці при зверненні до приватного нотаріуса для вчинення нотаріальних дій стало відомо, що на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , приватним виконавцем Білоконем М.В. 29 березня 2021 року було накладено арешт у виконавчому провадженні № 64983845, відкритому на підставі заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року у справі № 757/51060/18-ц.

Тож позивачці стало відомо про те, що в провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа № 757/51060/18-ц за позовом ПАТ «ВіЕйБі Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Предметом такого стягнення виявилася квартира позивачки, тож позивачка була залучена до розгляду справи в якості співвідповідача.

При цьому, як виявилося, ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал» уклали договір про відступлення прав вимог за Іпотечними договорами, посвідчений 28 листопада 2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розсохою С.С. та зареєстрований за реєстровим номером 12541.

Таким чином, позивачці стало відомо, що її квартира була обтяжена іпотекою та забороною на відчуження нерухомого майна відповідно до договору іпотеки, серія та номер: 916, від 30 квітня 2004 року, укладеного між ОСОБА_2 та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленком А.О.

Враховуючи дані обставини, позивачка звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою про визнання Договору іпотеки недійсним, визнання іпотеки та обтяження припиненими, скасування рішення про державну реєстрацію іпотеки та обтяження, скасування державної реєстрації іпотеки та обтяження.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Вирішено питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Бурдюг Т.В. в інтересах ТОВ «Вердикт Капітал», посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року, а також порушення та неправильне норм матеріального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що ОСОБА_2 станом на квітень 2004 року був власником квартири загальною площею 114,40 кв.м., житловою площею 73 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та користувався усіма правами та обов`язками власника нерухомого майна, в тому числі правом на передачу зазначеного нерухомого майна в іпотеку для забезпечення виконання своїх зобов`язань.

Посилається на те, що жодних претензій та звернень з приводу вказаної державної реєстрації чи будь-яких інших прав на спірну квартиру до 2021 року не виникало.

Вказано, що в листі КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної Інвентаризації» підтверджено, що Київське міське бюро технічної інвентаризації дійсно надавало довідку-характеристику № 823255 від 21 квітня 2004 року за адресою: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 для оформлення договору застави.

Звертає увагу, що на момент укладення договору іпотеки між ОСОБА_2 та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» квартира належала саме ОСОБА_2 , що було підтверджено належним чином органом БТІ.

Посилається на те, що оскільки в момент вчинення договору іпотеки іпотекодавець був власником, заборон на відчуження квартири в Реєстрі заборон не існувало, а підстави недійсності мають існувати в момент вчинення правочину, то підстав для визнання такого правочину недійсним немає.

Вважає, що висновки про недійсність іпотечного договору, через те, що предмет іпотеки був предметом застави відповідно до договору застави між ОСОБА_2 та АКБ «Правекс Банк», жодними доказами не підтверджені, оскільки доказів, що на момент укладення оспорюваного іпотечного договору, договір застави був діючим не надано.

Скаржник зазначає, що перехід права власності на предмет іпотеки до іншої особи не виливає на дійсність кредитного договору № 74 та/чи Договору іпотеки № 916; не впливає на дійсність зобов`язань, що випливають із вказаних договорів. Зокрема такі доводи підтверджуються судовою практикою - висновками про застосування норм права, що викладені в постановах Верховного Суду, а саме: постанова від 16 травня 2018 року справа №449/1154/14 провадження № 61-1137св 18.

Звертає увагу, що лише у 2008 році через чотири роки після укладення кредитного договору №74 та договору іпотеки №916 ОСОБА_1 відновила право власності на спірну квартиру, у зв`язку з тим, що судами було відмовлено у визнанні торгів на яких вона її придбала недійсними.

Вказано, що у ОСОБА_1 була можливість з 2008 року знати про обтяження її майна іпотекою, але з незрозумілих причин вона навіть не реєструвала своє право власності у відповідному Реєстрі.

Окрім цього, позивачкою було пропущено строк позовної давності, про що заявляв відповідач ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» у суді першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Столяренко С.М. в інтересах ОСОБА_1 , просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року - залишити без змін.

Зазначає, що ОСОБА_2 не мав права передавати квартиру в іпотеку, а сам договір іпотеки від 30 квітня 2004 року при його підписанні та посвідченні не відповідав та не відповідає приписам законодавства.

В судовому засіданні адвокат Бурдюг Т.В. в інтересах ТОВ «Вердикт Капітал» та адвокат Сидоренко Ю.А. в інтересах ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» просили апеляційну скаргу задовольнити, адвокати Столяренко С.М. та Невмержицький С.І. в інтересах ОСОБА_1 просили відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

ОСОБА_2 та приватний нотаріус КМНО Бурлака О.В. в судове засідання не з`явилися про розгляд справи повідомлялися належно.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

З огляду на вказане та враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, обізнаність учасників справи про дату, час та місце розгляду справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явився в судове засідання.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За приписами ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає в повній мірі.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Зі справи убачається, що 01 березня 2000 року між ОСОБА_2 та АКБ «Правекс-Банк» укладено договір на обслуговування за кредитною банківською платіжною карткою № 5-047/00ф та для забезпечення виконання вказаного договору - нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М.

Згідно вказаного договору застави ОСОБА_2 , передав у заставу АКБ «Правекс-Банк» належне йому на праві власності майно - 4-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 16 листопада 1999 року в реєстровій книзі № 60-213 за реєстровим номером № 5484. На відчуження квартири була накладена заборона, зареєстрована в реєстрі для реєстрації заборон 01 березня 2000 року за № 1з-29 (а.с. 63-66 т.1).

В подальшому у ОСОБА_2 за вищезгаданим договором на обслуговування за кредитною банківською платіжною карткою № 5-047/00ф від 01 березня 2000 року виникла заборгованість перед АКБ «Правекс-Банк», тож згідно виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Федоришин О.П. від 06 листопада 2001 року, зареєстрованого в реєстрі за № 8378 з ОСОБА_2 було запропоновано стягнути на користь АКБ «Правекс-Банк» суму такої заборгованості за рахунок заставленого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 .

Вказані прилюдні торги були проведені на підставі договору № 2-30 про реалізацію нерухомого майна, укладеного 24 лютого 2003 року між ВКФ «3КОМ» та відділом Державної виконавчої служби Печерського РУЮ у м. Києві. Переможницею на вказаних торгах стала позивач.

За кошти, сплачені позивачем на торгах, було погашено заборгованість ОСОБА_2 в сумі 40 057 дол. США перед АКБ «Правекс-Банк», а також сплачено кошти спеціалізованій організації ВКФ «3 КОМ» за проведені торги.

Надалі ОСОБА_2 неодноразово оскаржував дії ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 липня 2003 року, скаргу ОСОБА_2 на дії ВДВС Печерського РУЮ в м. Києві залишено без задоволення (а.с. 73-76 т.1).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2003 року по справі № 2-3635/03 скаргу ОСОБА_2 на дії ВДВС Печерського районного управління юстиції в м. Києві залишено без задоволення (а.с. 77-78 т.1).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 березня 2004 року по справі № 22-894а-2004 апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 листопада 2003 року залишено без змін (а.с. 79-85 т.1).

На підставі свідоцтва про право власності від 07 липня 2003 року, зареєстроване в реєстрі за № 1287 позивачка стала власницею квартири, яка зареєстрована за нею на праві приватної власності у реєстровій книзі № д.1140-95 за реєстровим № 5484 від 08 липня 2003 року (а.с. 20-21 т.1).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 31 грудня 2003 року по справі № 2-3157-2003 позов ОСОБА_1 задоволено повністю і винесено рішення про виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та зобов`язано їх не чинити перешкод ОСОБА_1 в користуванні цією квартирою. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до відділу державної виконавчої служби Печерського РУЮ м. Києва, ВКФ «3КОМ», ОСОБА_1 про визнання недійсними прилюдних торгів відмовлено (а.с. 86-89 т.1).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2004 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_4 задоволено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 грудня 2003 року скасовано та постановлено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про виселення з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення та про зобов`язання не чинити перешкод у здійсненні її права власності на цю квартиру було відмовлено. Визнано недійсними прилюдні торги квартири АДРЕСА_1 , проведені ВКФ «3КОМ» 18 березня 2003 року. Визнано недійсними акт про продаж на прилюдних торгах квартири АДРЕСА_1 від 04 липня 2003року, свідоцтво про право власності від 07 липня 2003 року на квартиру АДРЕСА_1 та повернуто сторони в первинний стан (а.с. 90-94 т.1).

23 квітня 2004 року Апеляційний суд м. Києва ухвалив додаткове рішення, яким заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнено на користь ОСОБА_1 з ТОВ ВКФ «3КОМ» - 21 300 грн; Відділу Державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві - 191 124 грн; АКБ «Правекс-Банк» - 213 575 грн (а.с. 95-96 т.1).

Ухвалою Верховного суду України від 03 жовтня 2006 року касаційну скаргу АКБ «Правекс-Банк» задоволено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 31 грудня 2003 року, рішення Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2004 року і додаткове рішення цього суду від 23 квітня 2004 року скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 105-108 т.1).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2007 року залишеним без змін апеляційною та касаційною інстанцією по справі №2-364/07 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення та зобов`язання не чинити перешкод в користуванні квартирою задоволено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсними прилюдних торгів, визнання недійсними свідоцтва про право власності на квартиру і акту про продаж на прилюдних торгах відмовлено (а.с. 109-117 т.1).

Як видно із матеріалів справи 29 квітня 2004 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» було укладено договір кредитний договір №74, відповідно до якого ОСОБА_2 надано кредит в розмірі 60 000 доларів США у тимчасове користування (а.с. 120-124 т.1).

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору №74 від 29 квітня 2004 року між ОСОБА_2 та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» укладено договір іпотеки від 30 квітня 2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко А.О., зареєстрований в реєстрі за №916. Предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 114,40 кв.м., житловою площею 73,00 кв.м. (а.с. ).

Відповідно до пояснень позивачки, які не спростовано, з матеріалів справи № 757/51060/18-ц їй стало відомо, що у жовтні 2018 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М.А., звернулося до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 (47-52 т.2).

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва 10 грудня 2020 року у справі № 757/51060/18-ц в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №74 від 29 квітня 2004 року в розмірі 2 025 556 грн 77 коп, що складається з кредиту: 56 500 дол. США; відсотки 94 683,29 дол. США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 1 134 593 грн 78 коп, звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом Договору іпотеки від 30 квітня 2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тесленко А.О. за реєстр № 916 - чотирьохкімнатна квартира, загальною площею 114,40 кв.м., житловою площею 73,00 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу на прилюдних торгах у процедурі виконавчого провадження за початковою ціною продажу, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності (а.с. 29-32 т.1).

За результатами перегляду заочного рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 грудня 2020 року рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 серпня 2023 року у справі № 757/51060/18-ц позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено. У рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором № 74 від 29 квітня 2004 року в розмірі 2 025 556 грн 77 коп, що складається з кредиту: 56 500 дол. США; відсотки 94 683,29 дол. США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 1 134 593,78 грн., звернено стягнення на нерухоме майно, яке є власністю ОСОБА_1 та предметом Договору іпотеки від 30 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Тесленко А.О., зареєстрованого за реєстровим номером 916 - чотирьохкімнатна квартира, загальною площею 114,40 кв.м, житловою площею 73,00 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом продажу на прилюдних торгах у процедурі виконавчого провадження за початковою ціною продажу, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності (а.с. 38-53 т.1 ).

Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024року рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 серпня 2023року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у позові (а.с.13-26 т.3).

Крім того, за заявою позивача в Єдиному реєстрі досудових розслідувань 09 квітня 2021 року ,було зареєстроване кримінальне провадження № 0000596, щодо можливого вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст. 190, ст. 358 Кримінального кодексу України (а.с. 130 т.1).

03 жовтня 2022 року ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (а.с. 132-134 т.1).

Задовольняючи позов районний суд виходив з підстав його доведеності.

З такими висновками погоджується й апеляційна інстанція з наступних підстав.

04 липня 2003 року спеціалізованою організацією ВКФ «3 КОМ» було проведено прилюдні торги, щодо реалізації 4-кімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Як установлено, ОСОБА_1 придбано квартиру АДРЕСА_1 за наслідками проведення вказаних електронних торгів, які проведені на підставі договору № 2-30 про реалізацію нерухомого майна, укладеного 24 лютого 2003 року між ВКФ «3КОМ» та відділом Державної виконавчої служби Печерського РУЮ у м. Києві.

Отже, позивачка набула право власності на квартиру про що також свідчить свідоцтво про право власності від 07 березня 2003 року, зареєстроване в реєстрі за № 1287. Тобто позивачка стала власницею квартири, яка зареєстрована за нею на праві приватної власності у реєстровій книзі № д.1140-95 за реєстровим № 5484 від 08 липня 2003 року (а.с. 20-21 т.1).

Верховний Суд у п.п.71-75 постанови від 01 листопада 2023 року у справі № 200/19233/16-ц дійшов наступних висновків: « Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Реалізація майна є завершеною з моменту виконання сторонами договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах.

Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 42-44), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 7.4), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 45-47).

Прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19».

Також як на підставу до визнання недійсним договору іпотеки, районний суд також послався на порушення чинного на момент його укладення законодавства, а також вказав, що він має ознаки фраудаторності.

Виходячи з положень ч. ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у ст. 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (ст. 215 ЦК України).

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ч. ч. 1,3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору.

За змістом ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статей 9, 12, 13 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі або у внесених до нього змінах чи доповненнях: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Предмет іпотеки може бути переданий в наступну іпотеку за згодою попередніх іпотекодержателів, якщо інше не встановлено попереднім іпотечним договором.

Зі справи убачається, що ОСОБА_2 не звертався до АКБ «Правекс-Банк» за згодою щодо укладення договору іпотеки.

Вказане підтверджується тим, що АКБ «Правекс-Банк» дізнався про порушення своїх прав як кредитора та заставодержателя у справі № 22-1830 за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 31 березня 2004 року в червні 2006 року й подав касаційну скаргу.

Також варто зауважити, що п. 1.6 договору застави № 5-047/00Ф від 01 березня 2000 року, передбачає умову про те, що заставодавець не має права відчужувати предмет застави або заставляти його іншим особам, прописувати інших осіб.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 Цивільного кодексу України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 Цивільного кодексу України.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц 3 липня 2019 року сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 Цивільного кодексу України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 Цивільного кодексу України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 Цивільного кодексу України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (Постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

Тобто уклавши договір іпотеки ОСОБА_2 фактично порушив вимоги закону та заборону передбачену договором застави № 5-047/00Ф від 01 березня 2000 року.

Відповідач був обізнаний про наявність у нього заборгованості за договором на обслуговування за кредитною банківською платіжною карткою № 5-047/00ф від 01 березня 2000 року перед АКБ «Правекс-Банк» та заборони на відчуження квартири на дати підписання кредитного договору № 74 від 29 квітня 2004 року та договору іпотеки № 916 від 30 квітня 2004 року.

Обґрунтовано районний суд також зауважив, що ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» при підписанні договору іпотеки від 30 квітня 2004 року не перевірив заборони ОСОБА_2 на відчуження квартири, зареєстрованої в реєстрі для реєстрації заборон 01 березня 2000 року за № 1з-29 та реєстрацію права власності на спірну квартиру, що свідчить про недобросовісність ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк».

Отже, ОСОБА_2 не мав права передавати квартиру в іпотеку з урахуванням встановлених обставин, а тому договір іпотеки від 30 квітня 2004 року є незаконним та підлягає визнанню недійсним, що підставно зроблено районним судом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою до моменту державної реєстрації припинення таких прав, обтяжень у порядку, передбаченому цим Законом.

Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей про речові права, обтяження речових прав, що містяться в цьому реєстрі.

Відомості про речові права, обтяження речових прав, що містяться в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Державному реєстрі іпотек, що є невід`ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав, використовуються як актуальні виключно в разі, якщо відомості про право власності на відповідне нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва не внесені до Державного реєстру прав, а відомості про інші речові права, відмінні від права власності, та/або обтяження речових прав не внесені та не припинені в Державному реєстрі прав.

Згідно з абз. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.

Таким чином, у розумінні наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у попередній редакції, ефективними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є зокрема скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19, від 18 лютого 2021 року в справі № 756/13679/16-ц, від 03 листопада 2021 року в справі № 200/11361/19, від 23 грудня 2021 року в справі № 570/5330/19, від 06 травня 2022 року в справі № 607/28363/19.

За таких обставин позовні вимоги про визнання іпотеки та обтяження на квартиру припиненими, скасування рішення про державну реєстрацію іпотеки та обтяження на квартиру, скасування державної реєстрації іпотеки та обтяження на квартиру обґрунтовано задоволено районним судом.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та були предметом розгляду в суді першої інстанції, зокрема щодо порушення строку позовної давності, де судом вірно установлено, що позивач дізнався про порушене право лише у 2021 році.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність позовних вимог про наявність підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого висновку суду першої інстанції, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Бурдюг Тетяни Вікторівни в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 09 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: