Справа № 303/236/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Варваринець Н.Я., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник - адвокат Мельник Павло Петрович) до ОСОБА_2 (представник - адвокат Печунка Віктор Омелянович), третя особа - ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння, в якому зазначила, що 06 серпня 1988 року між нею та ОСОБА_4 укладений шлюб, зареєстрований виконкомом Новодавидківської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області, про що складено актовий запис № 17. За період шлюбу подружжя 01.02.2020 придбало легковий автомобіль марки Volkswagen Touran, 2015 року випуску, VIN - НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Без її згоди 12 грудня 2023 року ОСОБА_4 відчужив вказаний автомобіль своїй співмешканці ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, перебуваючи у Польщі. 28 грудня 2012 року ухвалою Мукачівського міськрайонного суду у справі № 303/12839/23 у порядку забезпечення позову до подання позовної заяви, накладено арешт на транспортний засіб Volkswagen Touran, 2015 року випуску, VIN - НОМЕР_1 . Вважає відчуження ОСОБА_4 транспортного засобу марки Volkswagen Touran, 2015 року випуску, VIN - НОМЕР_1 , незаконним, а авто таким, що підлягає витребуванню з чужого незаконного володіння, оскільки транспортний засіб є спільною сумісною власністю подружжя, правочин щодо відчуження вказаного автомобіля виходить за межі дрібного побутового та потребував її згоди як другого співвласника. Також зазначила, що ухвалою Мукачівського міськрайонного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 303/11848/23 відкрито провадження по справі за її позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу. Вважала, що 12.12.2023 ОСОБА_4 умисно здійснив відчуження спірного автомобіля відповідачці з метою уникнення подальшого поділу автомобіля, набутого в шлюбі, при цьому продовжував надалі користуватися транспортним засобом. Оскільки правочин не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, вважав його фіктивним, а з підстав уникнення від виконання зобов`язання по поділу спільного майна подружжя таким, що набуває ознак фраудаторного правочину. Вважала, що відповідачка є недобросовісним набувачем транспортного засоби, оскільки станом на час укладення спірного договору ОСОБА_4 та ОСОБА_2 проживали разом у будинку АДРЕСА_1 . Відповідачка знала про те, що ОСОБА_4 перебував у шлюбі з ОСОБА_1 , а будинок АДРЕСА_1 є спільною власністю подружжя. ОСОБА_2 було відомо про те, що транспортний засіб також належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а для перереєстрації транспортного засобу необхідна письмова згода дружини. Просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 12.12.2023 транспортного засобу марки Volkswagen Touran, 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який зареєстрований ТСЦ МВС № 2142. Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 транспортний засіб марки Volkswagen Touran, 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 .

Відповідачкою подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вона знайома із позивачкою ОСОБА_1 і була знайома із її чоловіком ОСОБА_4 , оскільки всі вони проживали в с. Ключарки Мукачівського району. Під час спілкування з ОСОБА_4 вона дізналася про наступні обставини. У сім`ї ОСОБА_4 були постійні сварки, конфлікти які інколи закінчувалися викликом поліції (справа № 303/864/23). Його дружина ОСОБА_5 з донькою вихали за кордон в Чехію. У листопаді 2023 року позивачка повернулася в Україну і проживала у своєї доньки ОСОБА_3 в с. Лалово Мукачівського району, а у грудні 2023 року ОСОБА_6 подала в Мукачівський міськрайонний суд позов про розлучення (справа № 303/1 1848/23). ОСОБА_7 тяжко хворів і періодично проходив курс лікування в Україні, а також за кордоном, а для цього необхідні були значні гроші кошти, які він деяку частину заробляв, а деяку частину брав в борг від знайомих. З квітня 2022 року проживав один. Від ОСОБА_4 вона довідалася, що він тяжко хворіє, проживає окремо від дружини, оскільки остання його покинула, а також про те, що він втомився від постійних сварок. ОСОБА_4 попросив її за винагороду протягом декількох місяців здійснювати за ним догляд та допомагати йому. Вони домовилися про короткий період часу догляду, оскільки ОСОБА_4 повинен був їхати за кордон для чергового лікування, де мав і залишитись на тривалий курс лікування. Вона щодня приходила до ОСОБА_4 , готувала йому їжу, прибирала та робила хатні роботи, а він їй за їй оплачував 7000 щомісячно. ОСОБА_4 повідомив їй, що стан його здоров`я значно погіршився, що йому потрібно найближчим часом терміново їхати за кордон на лікування, а для цього потрібно багато грошових коштів, оскільки курс лікування є дорогим. Через декілька днів після цієї розмови ОСОБА_4 спитав чи не знає вона бажаючих придбати у нього автомобіль і також запропонував їй купити, оскільки не знає де взяти необхідні кошти. Фактично їй особисто автомобіль не був потрібен, але оскільки він був у хорошому стані і ОСОБА_4 запропонував їй купити його по вигідній ціни, оскільки грошові кошти йому потрібні було терміново, то вона погодилася. Гроші на купівлю вона позичили у ОСОБА_8 . Їй невідомо чи давала згоду позивачка ОСОБА_1 на продаж автомобіля, оскільки ОСОБА_4 про це нічого не казав. Договір купівлі-продажу оформлявся в Сервісному центрі м. Мукачево. Отримавши грошові кошти в розмірі 400 000 гривень ОСОБА_4 пройшов медичне обстеження та поїхав у Польшу на лікування де і помер. Вважає, що вона придбала автомобіль на законних підставах та у спосіб передбачений законом, а тому є добросовісним набувачем. Укладення договору купівлі-продажу автомобіля та отримані коштів за автомобіль було здійснено в інтересах сім`ї позивачки, оскільки отримані кошти призначалися для лікування другого з подружжя, тобто чоловіка позивачки, оскільки відповідно до вимог СК України, один із подружжя повинен піклуватись про сім`ю, яка складається як із чоловіка так і дружини та дітей. Просила в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

До пред`явлення позову 28.12.2023 суддею Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області постановлено ухвалу у справі № 303/12839/23, якою у порядку забезпечення позову накладено арешт на автомобіль марки Volkswagen Touran, 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 30-31).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.01.2024 позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння залишено без руху. Повідомлено позивача про необхідність усунення недоліків позову.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.01.2024 відкрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи ОСОБА_3 про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі і просили їх задовольнити.

Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, просили у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_3 пояснила, суду що батьки прожили разом 35 років. Після сварки, що сталася між ними 04.06.2023 року, вона забрала маму до себе де остання і проживала. Вона разом з мамою виїхала за кордон, де і перебували до кінця серпня 2003 року. У цей час їх повідомили, що разом з батьком проживає ОСОБА_2 . На початку грудня 2003 року вона разом з мамою забирали речі останньої з будинку батьків в селі Ключарки і в цей час в будинку знаходилась ОСОБА_2 . ОСОБА_1 11 грудня 2023 року подала до суду позов про розлучення, а 12 грудня 2023 батько відчужив автомобіль відповідачці. ІНФОРМАЦІЯ_2 батько виїхав в Республіку Польща не на лікування, а фактично разом з ОСОБА_2 на автомобілі він поїхав на похорони племінниці, а наступного дня помер. ОСОБА_9 була поряд з батьком а той день, а 24.12.2023 виїхала на автомобілі додому.

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_3 від 06.08.1988 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу 06.08.1988 зроблено запис за № 17 (а.с. 13).

За інформацією Мукачівського РУП ГУНП в Закарпатській області від 22.12.2023 № 24668/106/26-2023 за заявами ОСОБА_1 відносно ОСОБА_4 складалися протоколи серія ВАБ № 966937 за ч. 1 ст. 173-1 КУпАП України та серія ВАВ № 949553 за ч. 2 ст. 173-2, ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України (т. 1 а.с. 14-15). 05.12.2023 складено протокол про адміністративне правопорушення серія ВАВ № 940553 відносно ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП України, потерпілою у якому зазначено ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 17). Постановою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.01.2024 у справі № 303/11864/23 закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення стосовно Особа_1 за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП у зв`язку зі смертю особи, щодо якої було розпочато провадження у справі (т. 1 а.с. 88-89).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11.12.2023 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі № 303/11848/23 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу (т. 1 а.с. 18-19), а 11.01.2024 Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області постановлено ухвалу якою провадження у справі № 303/11848/23 за позовом Особа_1, інтереси якої представляє Особа_2 до Особа_3 про розірвання шлюбу - закрито (т. а.с. 91).

Відповідно до скороченого витягу зі свідоцтва про смерть НОМЕР_4 ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Бельсько-Бяла Республіки Польща (т. 1 а.с. 24-26).

05.01.2024 ОСОБА_1 подано приватному нотаріусу Мукачівського районного нотаріального округу Закарпатської області заяву про прийняття спадщини після смерті чоловіка - ОСОБА_4 (а.с. 27). 05.01.2024 приватним нотаріусом Попович В.В. сформовано витяг про реєстрацію спадкової справи в Спадковому реєстрі (т. 1 а.с. 28). Відповідно до довідки від 05.01.2024 № 04/02-14, виданої приватним нотаріусом Попович В.В., станом на 05.01.2024 спадкоємцем майна померлого ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 29).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів автомобіль марки Volkswagen Touran, 2015 року випуск, дата державної реєстрації 01.02.2020, об`єм двигуна 1968 см.куб., зареєстровано за ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 20).

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів автомобіль марки Volkswagen Touran, 2015 року випуск, дата державної реєстрації 01.02.2020, об`єм двигуна 1968 см.куб., зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 23).

Відповідно до розписки від 12.12.2023 ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 кошти за автомобіль марки Фольцваген Тауран, 2015 р.в., в сумі 11 100 доларів США (т. 1 а. с. 82). 12.12.2023 між ОСОБА_4 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено договір купівлі продажу 2142 2 транспортного засобу марки Volkswagen Touran, 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 . Пунктом 2.1 договору передбачено, що передача транспортного засобу продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної оплати. За п. 2.2 договору право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання даного договору. У п. 3.1 зазначено, що за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 400 000,00грн. Цей договір оформлено та підписано сторонами в Сервісному центрі 2142 РСЦ ГСЦ МВС у Закарпатській області № 2142/2023/4196829 в присутності адміністратора ОСОБА_11 , який перевірив відповідність інформації, внесеної до цього договору документам які надані сторонами договору (т. 1 а.с. 83, а.с. 120-121, 160-161). ТСЦ МВС № 2142 надано суду копії договору купівлі-продажу від 12.12.2023 та документів на підставі яких транспортний засіб був зареєстрований за відповідачкою (т. 1 а.с. 157-169). У тому числі надано копію заяви № від 12.12.2023 про перереєстрацію ТЗ на нового власника (т. 1 а.с. 158159), копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , відповідно до якого ОСОБА_4 є власником транспортного засобу Volkswagen Touran, 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , дата реєстрації 20.10.2020 (т. 1 а.с. 168-169).

Згідно з випискою-епікризом з медичної картки стаціонарного хворого № 3734 ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні судинної хірургії КНЦ «ЗОКЛ ім. А. Новака» ЗОР з 30.03.2023 по 06.04.2023 (т. 1 а.с. 84).

Відповідно до довідки про доходи ОСОБА_12 отримував заробітну плату у лютому, липні 2023 року (т. 1 а.с. 85-87).

ГУ ПС у Закарпатській області ДПС України надано інформацію про доходи ОСОБА_2 за період з 1 кварталу 1998 року по 4 квартал 2023 року (т. 1 а.с. 126 - 139).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна про що зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18.

Факт придбання спірного автомобіля в період шлюбу та спільного проживання подружжя ОСОБА_13 підтверджено наданими суду належними, допустимими та достовірними доказами, а відтак на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає встановленим, що спірний автомобіль станом на дату укладення оспорюваного договору, належав подружжю на праві спільної сумісної власності, хоча і був зареєстрований за ОСОБА_4 .

З метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).

Також статтею 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частинами першою, третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Попередні положення, однак, ніяким чином не обмежують право держави запроваджувати такі закони, які на її думку необхідні для здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків або інших зборів чи штрафів.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним легітимній меті.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах.

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (пункт 8.67)). Презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 96).

Ефективним способом захисту права неволодіючого власника майна до володіючого, на його думку, невласника є звернення з віндикаційним позовом, тобто з позовом про витребування майна (пункт 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19)).

Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Такі висновки Велика Палата Верховного Суду зробила в постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15 зазначила, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцева набувачка - контрагент за таким договором діяли недобросовісно.

У постанові від 14 грудня 2021 року Велика Палата Верховного Суду (справа № 147/66/17 ) вказала, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення (пункт 55).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року (справа № 916/2813/18) виснувала, що недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (пункт 8.65).

Отже, добросовісність насамперед характеризує поведінку кінцевої набувачки, яка за обставин, про які відомо суду, очевидно, могла або не могла дізнатися про факти, які становлять предмет доказування. Адже об`єктивно неможливо дізнатися, як та чи інша особа сприймає певні обставини. Тому й добросовісність не можна пов`язувати з внутрішнім сприйняттям кінцевою набувачкою певних обставин.

Недобросовісність кінцевої набувачки спільного сумісного майна може бути підтверджена будь-якими передбаченими процесуальним законом засобами доказування.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).

У постанова ВП ВС від 20.06.2023 у справі № 362/2707/19 міститься правовий висновок, що співвласник майна може витребувати частку, яка належить йому у праві спільної сумісної власності, з незаконного володіння незалежно від того, чи є це майно індивідуально визначеним або виділеним у натурі.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Позивачка, будучи допитаною в якості свідка пояснила суду, що з чоловіком не проживала спільно однією сім`єю з 04.06.2023 по 23.12.2023. Розірвання шлюбу та поділ майна з ним не обговорювала. У листопаді 2023 року дізналась від знайомих про те, що її чоловік проживає разом з відповідачкою у будинку подружжя. Автомобіль було зареєстровано на чоловіка, оскільки вона йому довіряла, вона особисто транспортним засобом не користувалася. Позову про поділ майна подружжя не заявляла, кошти за належну їй частину не отримувала. 07.11.2023 вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу і вважає, що чоловік знав про це, але особисто з ним про те, що справа перебуває в суді не спілкувалась, не обговорювала з ним намір подати позов та поділити майна. Після укладення спірного договору купівлі-продажу чоловік продовжував користуватися автомобілем, та на момент його смерті транспортний засіб знаходився в Польщі, але доказів на підтвердження цієї обставини вона не має. Згоди на відчуження автомобіля не надавала. Після смерті чоловіка транспортний засіб перебуває у ОСОБА_14 та її сина ОСОБА_12 , які ним користуються.

Відповідачка, будучи допитаною у якості свідка пояснила суду, що родину ОСОБА_13 знала біля 15 років з моменту придбання ними будинку в с. Ключарки, та перебувала з ними в нормальних стосунках. Знала, що вони перебували у шлюбі. Разом з ОСОБА_4 не проживала, а з липня 2023 року допомагала йому платно, оскільки він після операції не в змозі був самостійно готувати їжу та прибирати. З його слів їй було відомо, що автомобіль належить ОСОБА_4 особисто і він хоче його продати з метою погашення боргів. Вона купила у ОСОБА_4 автомобіль для сина і за кошти надані сином, який у той час перебував за кордоном. Грошові кошти у розмірі 11 000 доларів США вона віддала ОСОБА_4 у неї вдома 12.12.2023 після угоди, про що він написав відповідну розписку. При розрахунку ОСОБА_4 зауважив, що частину грошей бере для себе на операцію, а інші віддасть дружині, чому саме вона не уточнювала. На час укладення договору купівлі-продажу їй не було достовірно відомо, що автомобіль придбано подружжям спільно, зазначену інформацію вона не уточнювала. Вона телефонувала ОСОБА_1 з метою уточнити де вона знаходиться та повідомити, що допомагає її чоловіку по дому, щоб в подальшому не було з цього приводу непорозумінь. З моменту укладення договору транспортним засобом користувався син, а 21 грудня 2023 року вона разом з ОСОБА_4 на спірному автомобілі їздили в Польщу до сестри останнього.

Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 повідомили суду, що ОСОБА_2 з серпня по грудень 2023 року часто бачили ОСОБА_2 разом з ОСОБА_4 . Вона ночувала в його будинку., займалась домашніми справами та доглядала за ним. Їм достовірно не відомо чи були відносини між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 притаманні цивільному шлюбу та постійно чи періодично ОСОБА_2 знаходилась в будинку, але вважали, що вони проживали як подружжя. Вони бачили, що весь час за кермом автомобіля їздив ОСОБА_4 , а ОСОБА_2 бачили в автомобілі в якості пасажира. Особисто з ОСОБА_2 не розмовляли про сімейні обставини та про спірний автомобіль. Про наявні у ОСОБА_4 проблем зі здоров`ям та фінансового характеру свідку ОСОБА_16 невідомо взагалі, а свідок ОСОБА_15 зазначила, що у покійного були проблеми зі здоров`ям.

Суд вважає, що позивачка не довела належними, допустимими та достовірними доказами того, що спірний договір є фраудаторним та фіктивним, оскільки укладений між ОСОБА_4 та відповідачкою з метою приховати майно, яке обумовлювалося цим правочином та уникнення подальшого поділу автомобіля, набутого в шлюбі з позивачем. З пояснень позивачки судом встановлено, що з позовом про поділ майна подружжя вона до суду не зверталась, не обговорювала з ОСОБА_4 намір поділити майно. При цьому суд, враховує, що правочин мав оплатний характер, факт передачі коштів в оплату за договором купівлі-продажу підтверджений відповідачкою шляхом надання написаної ОСОБА_4 розписки та не спростований позивачем. Суд вважає, що користування ОСОБА_4 спірним транспортним засобом після його відчуження відповідачці жодним чином не підтверджує фіктивність правочину, оскільки із пояснень позивачки, третьої особи та свідків судом встановлено, що відповідачка та ОСОБА_4 після відчуження автомобіля спільно проживали, а відповідно спільно користувалися спірним майном. З огляду на викладене позиція позивача про фраудаторність та фіктивність правочину не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи.

Водночас, дослідивши надані ТСЦ МВС № 2142 на виконання ухвали Мукачівського міськрайонного суду від 28.03.2024 копії документів на підставі яких право власності на спірний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 157-169), пояснення свідків, судом встановлено, що договір купівлі-продажу транспортного засобу марки Volkswagen Touran, 2015 року випуску, було укладено без письмової згоди позивачки. Матеріали справи також не містять доказів, що позивачці було відомо про укладення договору станом на 12.12.2023 і відповідна згода надавалася нею в усній формі.

Суд не може встановити факт проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу, якщо один з них перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою особою, оскільки це порушує презумпцію одношлюбності, закріплену ст. 25 Сімейного кодексу України. Але суд приходить до висновку, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 склалися довірливі стосунки, оскільки вони тривалий час спілкувалися та разом проживали, ОСОБА_2 знала про наявні у ОСОБА_4 проблеми пов`язані з матеріальним станом та здоров`ям, хоча виходячи з показів свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ця інформація не була загальнопоширеною. Відповідачка не заперечувала, що разом з ОСОБА_4 користувалися спірним автомобілем як до укладення договору купівлі-продажу так і після, разом їздили до родичів ОСОБА_4 у Польщу. Також з пояснень в якості свідка ОСОБА_2 встановлено, що останній було відомо про шлюбні стосунки ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , так як вона знала родину ОСОБА_13 біля 15 років, а з дружиною покійного вона спілкувалася по телефону під час спільного проживання з ОСОБА_4 .

Також суд враховує, що ОСОБА_2 як стороні договору купівлі-продажу були відомі обставини його укладення. У особисто підписаних ОСОБА_2 договорі купівлі-продажу 2142/2023/4196829 від 12.12.2023, заяві № від 12.12.2023 міститься інформація про дату реєстрації ТЗ за ОСОБА_4 , а саме 20.10.2020, тобто їй достовірно було відомо про його придбання подружжям у період шлюбу, а відповідно необхідність надання письмової або усної згоди ОСОБА_1 на таке відчуження. Відсутність такої згоди була відома ОСОБА_2 до та під час укладення договору купівлі продажу від 12.12.2023, оскільки в договорі відсутнє застереження про наявність такої.

З огляду на це ОСОБА_2 знала про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав письмової або усної згоди на це другого з подружжя.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 не набула статусу добросовісного набувача за договором купівлі-продажу від 12.12.2023, тому спірне майно можливо від неї витребувати на підставі ст. 387 ЦК України.

З урахуванням того, що станом на час розгляду справи співвласник ОСОБА_4 помер, тому витребування спірного транспортного засобу з чужого незаконного володіння у спільну сумісну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_1 неможливо. З огляду на це суд приходить до висновку, що в даних правовідносинах ефективним способом поновлення порушених прав позивачки є визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребуванням на користь позивачки належної їй 1/2 частки у праві спільної сумісної власності. Крім того, зазначений спосіб поновлення порушеного права враховує і права спадкоємців на оформлення спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За вимогою про визнання договору недійсним позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1211.20 грн. та за вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння - 10 000,00 грн. Пропорційно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 6211,20грн.

Керуючись ст. 2, 5, 13, 76-83, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354,355 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. 15, 202, 215, 316, 317, 319, 321, 328, 330, 355, 369, 387, 388 ЦК України, ст. 60, 65, 70 СК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової ставки платника податків НОМЕР_6 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової ставки платника податків НОМЕР_7 ), третя особа ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової ставки платника НОМЕР_8 ) про визнання договору недійсним, витребування майна із чужого незаконного володіння - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продаж від 12.12.2023 транспортного засобу марки Volkswagen Touran, 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , який зареєстрований ТСЦ МВС № 2142.

Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину транспортного засобу марки Volkswagen Touran, 2015 року випуску, VIN НОМЕР_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6211,20 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя