ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року

м. Харків

справа № 642/3273/24

провадження № 22-ц/818/1322/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів колегії Маміної О.В., Мальований Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2024 року в складі судді Петрової Н.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ( надалі Будинок) та просив в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 6/7 частини Будинку та вирішити питання про стягнення судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 26.12.2015 року перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , 31.08.2018 подружжям придбано Будинок вартістю 20 000 тисяч доларів США. На нотаріальне оформлення та сплату податків позивач надав відповідачу власні грошові кошти у розмірі 1 000 тисячі доларів США, тому на придбання спірного будинку витрачено 21 000 тисячу доларів США. Оскільки у подружжя власних сімейних коштів не було, тому мати позивача - ОСОБА_3 подарувала позивачу гроші у сумі 17 000 доларів США для придбання спірного будинку. Таким чином, власних коштів позивача на придбання вказаного спірного будинку витрачено 18 000 тисяч доларів США.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 Нарвська, кадастровий номер земельної ділянки - :12:034:0006.

В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 4 395,38 грн.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач надав належні та допустимі докази на підтвердження факту набуття Житлового будинку під час шлюбу, сторони презумпцію спільності права власності та рівності часток подружжя на це майно не спростували, а тому таке майно підлягає поділу між сторонами по 1/2 частини за кожним, у зв`язку з чим позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати частково та ухвалити нове рішення про задоволення позову в заявленому у позові розмірі. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не повно дослідив наявні докази у справі, зробив висновки, що не відповідають дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Судом першої інстанції не взято до уваги пояснення відповідачки ОСОБА_2 , яка була допитана як свідок та підтвердила, що мати позивача дарувала гроші ОСОБА_1 для придбання будинку. Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 також повідомила в судовому засіданні що дарувала гроші сину від продажу нерухомого майна. Тому суд дійшов помилкового висновку про недоведеність підстав для відступу від рівності часток подружжя у спільному сумісному майні.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , 26.12.2015 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб в Жовтневому відділу державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, актовий запис №751 (а.с. 12).

Наразі сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, шлюб не розірвано.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 31.08.2018, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовніром В.В. та зареєстровано в реєстрі за №4172, в період шлюбу ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_5 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 87,3 кв.м.

Відповідно п.3 вказаного Договору, вартість будинку складала 494 000 грн.

При укладені угоди нотаріусом відібрана заява від чоловіка Покупця - ОСОБА_1 про згоду на купівлю нерухомості, про що зазначено в п.6 вказаного Договору (а.с.41).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 01.06.2024 року встановлено, що право власності на зазначену квартиру зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 , що підтверджується також копією Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 13, 14, 42).

Отже, з матеріалів справи вбачається, а також не заперечується сторонами, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , придбано в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

В договорі купівлі-продажу від 31.08.2018, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Жовнір В.В., відповідно до якого позивач ОСОБА_1 був обізнаний та надав згоду на купівлю нерухомості в інтересах сім`ї, вартість якої складає 494 000 грн., а не як вказує позивач - 20 000 доларів США (п.3,6 Договору купівлі пролажу від 31.08.2018).

Згідно показань допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_3 , яка є матір`ю позивача ,її син мешкав з ОСОБА_2 як одна родина з 2013 року, але шлюб вони уклали лише в 2015 році. Так як родина хотіла мати окреме житло, вона подарувала синові грошові кошти в розмірі 17 000 доларів США. Гроші отримала від продажу квартири АДРЕСА_2 за 775 000 грн, що в еквіваленті складало 31 000 доларів США. Жодних договорів з ОСОБА_1 про дарування грошей не укладала.

Допитана в суді свідок ОСОБА_6 пояснила, що знає родину позивача дуже давно, є подругою матері ОСОБА_3 . Їй відомо, що ОСОБА_3 продала квартиру і хотіла подарувати частину коштів синові. Особисто не була свідком дарування таких грошових коштів, про їх розмір також нічого не знає. Про подружнє життя та взаємовідносини ОСОБА_1 в родині нічого не знає.

ЗА змістом договру купівлі - продажу квартири від 17.08.2016 року ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 продали квартиру АДРЕСА_2 , яка належала їм на праві сумісної власності за 775 000 грн., що в еквіваленті складало 31 000 доларів США.

Згідно п.2 зазначеного договору, продавці отримали в рівних частинах від Покупця грошові кошти до підписання договору. Вказана нерухомість належала ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.01.2003 Харківською міською радою, виконавчим комітетом, головним управлінням економіки та комунального майна, управлінням комунального майна та приватизації, відділом приватизації державного житлового фонду (а.с.49-50).

Таким чином, особи, зазначені в договорі - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , отримали грошові кошти в рівних частинах, тобто по 258 333 грн, що в еквіваленті складає по 10 333 доларів США.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Також ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашньою господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуальною користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджують одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Відповідний правовий висновок викладено також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.

Згідно частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За ч. 1 ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

За ч. 5 ст. 719 ЦК України договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина першої статті 220 ЦК України).

У постановах Верховного Суду від 9 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) та від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним»».

Отже, нікчемний правочин є недійним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Зокрема, такі умови (обставини), які свідчать про недійсність правочину (нікчемність), встановлені нормами ЦК України або інших нормативно-правовими актами.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 77, 78, 80 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отримання позивачем 17.08.2016 грошових коштів у розмірі 258 333 грн від продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_2 не свідчить про те, що саме ці кошти були витрачені подружжям на придбання Будинку, оскільки між датою продажу квартири та набуттям будинку пройшло два роки.

Факт дарування ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_1 у розмірі 17 000 доларів США на купівлю житлового будинку належними доказами у вигляді нотаріально посвідченого договору дарування грошей не підтверджено, а визнання сторонами договору дарування факту укладення такого договору не може бути підставою для задоволення позову, оскільки внаслідок порушення письмової нотаріальної форми договору дарування зазначений договір є нікчемним та не має жодних юридичних наслідків.

Всупереч вимог ст.12, 81 ЦПК України позивачем не надано доказів щодо придбання спірного житлового будинку за його особисті кошти (в розмірі 6/7 частин), отже ОСОБА_1 не спростована презумпція спільності права власності подружжя на вказане майно.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 21 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 23.06.2025

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

Ю.М. Мальований