Справа № 147/174/25
Провадження № 2/147/182/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року с-ще Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Мудрак А.М.

з участю секретаря Чудак Г.І.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Дудіна Л.В.,

представника відповідача Шуляк В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені у зв`язку з заборгованістю по сплаті аліментів,

в с т а н о в и в:

03 лютого 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Тростянецького районного суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені у зв`язку з заборгованістю по сплаті аліментів. В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що 12.04.2014 вона зареєструвала шлюб з відповідачем. Спільне життя з ОСОБА_2 не склалося, між ними часто виникали сварки, непорозуміння, а тому рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 20.02.2024 у справі № 147/75/24 року шлюб розірвано. За період шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 народився їхній син ОСОБА_3 , та ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася їхня донька ОСОБА_4 , які проживають з позивачем та знаходяться на її утриманні. Судовим наказом Тростянецького районного суду Вінницької області від 13.02.2024 у справі № 147/112/24 з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на кожну дитину щомісячно, починаючи з 26 січня 2024 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

З березня 2024 року відповідач ухиляється від покладеного на нього відповідно до ст. 180 СК України та вищевказаного судового наказу обов`язку утримувати дітей. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. Стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дозволяло утримувати дітей.

З вини боржника ОСОБА_2 за ним рахується заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 38943,57 грн, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів від 03.02.2025.

На даний час відповідач ОСОБА_2 взагалі залишив межі України, жодним чином не виконує будь-яких батьківських обов`язків, не утримує дітей, не виховує їх, матеріально не забезпечує ні добровільно, ні навіть в примусовому порядку, а тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом.

Загальна сума пені за період з березня 2024 року по даний час, що утворилася у зв`язку з заборгованістю по аліментах в розмірі 38943,57 грн складає: 12323,44 грн (1022,72 грн+ 990,76 грн+ 1022,72 грн+ 990,76 грн+ 1174,87 грн+ 1174,87 грн+ 1174,87 грн+ 1138,16 грн+ 1211,61 грн+ 1173,75 грн+ 1211,61 грн+ 1211,61 грн = 12323,44 грн).

Тому ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача 12323,44 грн неустойки (пені) та 10000 грн судових витрат.

Ухвалою судді від 20 лютого 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

25 лютого 2025 року позивачем подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, зі змісту якої вбачається, що відповідач з березня 2024 року ухиляється від виконання покладеного на нього обов`язку відповідно до вимог ст. 180 СК України. За ним рахується заборгованість зі сплати аліментів в розмірі 45161,72 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідача 14277,52 грн, а також 10000,00 грн витрат за надання правничої допомоги.

Ухвалою суду від 12.03.2025 заяву-клопотання представника відповідача Шуляк В.М. щодо розгляду справи в порядку загального позовного провадження в порядку ч.4, ч.5 ст. 277 ЦПК України залишено без задоволення. Продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

17 березня 2025 року від представника відповідача адвоката Шуляк В.М. подано до суду відзив на позов, зі змісту якого вбачається, що ознайомившись з позовними вимогами ОСОБА_1 сторона відповідача заявляє про те, що позовні вимоги є безпідставними, а тому їх не визнає повністю, з огляду на наступне. Відповідно до інформації, яка міститься в доданих документах, а саме - довідки про заборгованість станом на 06.02.2025 та квитанції про сплату аліментів (кв. №20 від 04.02.2025), станом на день подачі позовної заяви позивачкою ОСОБА_1 про стягнення пені у зв`язку з заборгованістю зі сплати аліментів до Тростянецького районного суду , а саме - 06 лютого 2025 року, заборгованість, як така, відсутня, в зв`язку з чим на день подання заяви про стягнення пені, спір відсутній. Тому вважає, що, відповідно до п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК Україна у справі можливе закриття провадження, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судового рішення.

Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження серії ВПР №76708062, головним державним виконавцем Тростянецько - Ладижинського відділу державної виконавчої служби у Гайсинському районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління МЮ (м.Київ) Клопотуном Є.С. розглянуто-заяву позивачки про примусове виконання і відкрито виконавче провадження тільки 04 грудня 2024 року (рішення Тростянецького районного суду вступило в законну силу 13.02.2024) і лише після цього розпочате примусове стягнення аліментів з ОСОБА_2 . Це означає, що позивач не зверталась до виконавчої служби про примусове виконання аліментних обов`язків тому, що отримувала аліменти в добровільному порядку, що підтверджується наданими квитанціями про сплату на суму 25285,58 грн.

Ще один доказ відсутності примусового стягнення, що породжує стягнення пені за період, який вказала позивачка у позові до суду з березня 2024 року по січень 2025 року це відсутність вручення відповідачеві ОСОБА_2 постанови про відкриття виконавчого провадження з вказанням реквізитів для перерахування аліментів, та інформації про те, з якого часу будуть стягуватись аліменти в примусовому порядку, а відповідно він продовжував добровільно сплачувати аліменти.

Постанову про відкриття виконавчого провадження вручено відповідачу ОСОБА_2 за його заявою тільки 26 лютого 2025 року, після звернення позивачки до суду.

Позивачем не надано до матеріалів позову належного доказу про відкриття виконавчого провадження та примусове стягнення аліментів. В матеріалах позовної заяви також відсутній жодний належний та допустимий доказ того, що позивачка зверталась за примусовим стягненням аліментів з відповідача, а відповідач ухилявся від сплати аліментів. А це в свою чергу підтверджує відсутність спору в період з березня 2024 року по січень 2025 року, тому що вона отримувала добровільну сплату аліментів на утримання дітей.

В матеріалах справи відсутні докази існування рішення суду про заборгованість зі сплати аліментів та доказ того, що у діях відповідача є вина щодо утворення заборгованості , яка вказана у даних виконавчої служби.

Також зазначили, що не погоджується сторона відповідача і з розрахунками, які надала суду позивачка.

Відповідач жодним чином не ухилявся від виконання обов`язку по сплаті аліментів, а відповідно до домовленостей з позивачкою надсилав їй кошти на картковий рахунок. Тому відповідач просить відмовити у позові.

26 березня 2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив на позов, з якого вбачається, що підстав для закриття провадження немає, оскільки насправді вона звернулась за позовною заявою по даній справі 03.02.2025, про що зазначено в ухвалі про відкриття провадження від 20.02.2025, а тому підстави для закриття провадження відсутні, оскільки саме фактом сплати заборгованості по аліментах 04.02.2025, відповідач і підтвердив факт їх несплати в строки та розмірі визначені судовим наказом Тростянецького районного суду Вінницької області від 13.02.2024 у справі № 147/112/24. Відповідачеві було відомо про те, що позивач має намір звернутися до суду з вищевказаним позовом, так як втомилася вірити його обіцянкам та особисто повідомила йому про це, а тому те, що він сплатив заборгованість по аліментах є його обов`язком, який він без будь-яких об`єктивних причин не виконував протягом року.

Щодо твердження відповідача про те, що у нього не було реквізитів для сплати аліментів, а тому і відсутні підстави для нарахування пені зазначили наступне. Насправді вона звернулася до Тростянецького відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області через кілька днів після отримання судового наказу та постановою про відкриття виконавчого провадження від 22.02.2024 на підставі її заяви було відкрито виконавче провадження з приводу стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей.

Відповідач, як батько, був зобов`язаний вживати всіх необхідних дій щоб діти були матеріально забезпечені харчами, одягом, ліками, канцелярськими приладдям та всім необхідним для їх утримання та виховання.

Ті кошти, які позивач отримала на свій рахунок від відповідача з призначенням «переказ власних коштів» були ним сплачені в рахунок компенсації проданого ним автомобіля без дозволу та погодження позивача, який він зареєстрував на свою матір та інше майно, яке вони придбали в шлюбі, і яке залишилось в житловому будинку на АДРЕСА_1 .

Також повідомила, що ОСОБА_2 тиснув на неї психологічно, шантажував тим, що повідомить всім, що їхня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не від нього та змусив забрати з виконавчої служби виконавчий лист, проте діти хочуть їсти та потребують матеріального забезпечення, а тому вона знову була змушена звернутися до них з виконавчим листом.

Через рік в березні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про виключення відомостей про особу як батька з актового запису про народження дитини та припинення стягнення аліментів.

Що стосується розрахунків пені нарахованої на заборгованість по аліментах, вона зроблена відповідним спеціальним програмним забезпеченням та є актуальною, враховує кількість днів в кожному місяці та дні в наступному місяці, оскільки в такі дні аліменти також сплачені не були.

Тому позивач просить ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 на її користь неустойку (пеню), яка виникла в зв`язку з заборгованістю по сплаті аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 14277,52 грн та 10000 грн судових витрат повністю.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позов, просить задовольнити. Пояснила суду, що підтримує заявлені позовній вимоги в повному обсязі та просить їх задовольнити. Дійсно, вони з відповідачем перебували в зареєстрованому шлюбі і у них народились діти син ОСОБА_5 (2014 року народження) та дочка ОСОБА_6 (2020 року народження). Прожили разом більше 10 років. Потім спільне життя погіршувалось і вона у 2023 році переїхала з дітьми проживати на квартиру. На розлучення подав відповідач. Дочка ОСОБА_6 не його рідна, але про це він знав і погодився, щоб дитину записати на себе. Потім почав погрожувати, що всім розповість про це. Після розлучення офіційного поділу майна не було, хоча за час спільного проживання вони придбали чимало речей, які вона після переїзду не забрала з собою. У них був перший автомобіль, який відповідач продав, а потім купили другий, однак ОСОБА_7 оформив на свою матір. Усі кошти, які перераховував ОСОБА_8 на її рахунок, то були кошти за проданий автомобіль. У лютому 2024 року судом було винесено судовий наказ про стягнення аліментів на утримання дітей з відповідача. Потім вона одразу звернулась до виконавчої служби. Однак відповідач тиснув на неї, погрожував, що розповість усім, що дочка не від нього, тому 22.03.2024 вона власноручно написала заяву у виконавчу службу про відмову від стягнення аліментів. ОСОБА_8 обіцяв, що буде допомагати на утримання дітей, однак допомоги не було, тому в грудні 2024 року вона повторно звернулась до ДВС з заявою по стягнення аліментів. Коли зверталась перший раз в ДВС щодо стягнення аліментів, то зазначала рахунок в «Ощадбанку», на який стягувати аліменти. Карта «Приватбанку» є її особистою картою, про яку знав відповідач ОСОБА_7 , оскільки були більш-менш нормальні відносини. На цей рахунок відповідач 06.02.2025 оплатив борг по аліментам в усьому розмірі. В правоохоронні органи вона не зверталась щодо того, що відповідач погрожував їй та чинив тиск на неї.

Представник позивача адвокат Дудін Л.В. в судовому засіданні підтримав заявлений позивачем позов за обставин, викладених у ньому. Додатково пояснив, що сам відповідач ОСОБА_2 визнав факт наявності заборгованості по аліментам, сплатив його у лютому 2025 року, тому підлягає до стягнення пеня по сплаті аліментів. Іншого розрахунку заборгованості відповідачем не надано, крім того, що є в матеріалах справи.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце слухання справи, не з`явився в судове засідання.

Представник відповідача адвокат Шуляк В.М. в судовому засіданні підтримала поданий відзив, просила відмовити в позові. Додатково зазначила, що відповідач ОСОБА_2 не ухилявся від утримання дітей, добровільно сплачував аліменти, про що наявні квитанції, однак не зазначав призначення платежу. Зазначила, що вина відповідача в утворенні заборгованості по аліментам відсутня. В позові не вказано про те, що було одне виконавче провадження, яке закрито, а потім в грудні відкрито друге виконавче провадження. Судовий наказ після першого повернення стягувачу майже рік був у позивача ОСОБА_1 і уже в кінці 2024 року вона знову звернулась до ДВС з заявою про стягнення аліментів. В результаті державний виконавець одразу зробив розрахунок та виникла така велика сума, однак дана заборгованість виникла не з вини боржника ОСОБА_2 . Крім того, довідавшись про це, оскільки виконавцем було накладено ряд заборон на нього, він одразу погасив заборгованість. ОСОБА_7 працює далекобійником і у 2025 році на кордоні з грузом довідався, що у нього наявна заборгованість по сплаті аліментів та на нього накладено заборону на право виїзду за кордон. Одразу він зателефонував матері і та сплатила всю суму. Крім того, після розірвання шлюбу протягом усього часу відповідач добровільно перераховував позивачці кошти в рахунок аліментів, однак в платежах не вказував призначення, оскільки були більш-менш нормальні відносини. Потім він писав заяву в ДВС, щоб дані перераховані кошти зарахували в рахунок аліментів, однак державний виконавець цього не зробив. Твердження позивача про те, що перераховані кошти, це в рахунок поділу спільного майна вважають недостовірним, оскільки бажання позивача про поділ майна у формі попередження-листа надійшло до відповідача перший раз у 2025 році, через рік після того, як відповідач в добровільному порядку перераховував кошти. За період з травня 2024 року по лютий 2025 року він сплатив 24818 грн. Крім того, сторона відповідача не погоджується з розрахунком стягнення пені, про що також зазначено у відзиві на позов. Тому просить відмовити в позові на підставі ст. 196 СК України, оскільки вина відповідача не доведена.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд за правилом ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 12 квітня 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 12.04.2014 (а.с.11).

Шлюб розірвано на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 20.02.2024 у справі №147/75/24, яке набрало законної сили 22.03.2024 (а.с.17-18).

В період шлюбу у них народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 05.11.2014 (а.с.12) та дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 від 04.12.2020 (а.с.14).

На підставі судового наказу судді Тростянецького районного суду Вінницької області у справі №147/112/24 від 13.02.2024 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання дітей: сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 26 січня 2024 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с.16).

Відповідно до довідки №493 від 23.01.2025 Тростянецько-Ладижинського відділу ДВС у Гайсинському районі, встановлено, що на виконанні у ДВС перебуває не завершене виконавче провадження згідно з виконавчим листом №147/112/24 від 13.02.2024. ОСОБА_1 аліментів за період з 01.01.2024 по 01.01.2025 не отримувала (а.с.19).

З розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні ВП №76708062, за боржником ОСОБА_2 станом на 06.02.2025 рахується: сума аліментів, яка підлягає стягненню з березня 2024 року по вересень 2024 року становить 3196,00 грн, за жовтень 2024 року становить 3868,28 грн, за листопад 2024 року 7834,55 грн, грудень 2024 року 11086,89 грн, січень 2025 року 7493,92 грн. Сукупний розмір заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження 45161,72 грн. Сплачено боржником/стягнуто виконавцем 52655,64 грн в січні 2025 року. Сукупний розмір заборгованості: січень 2025 року - 0,00 грн (а.с.47).

Відповідачем в якості доказів добровільної сплати аліментних платежів надано суду платіжні інструкції та квитанції за період з березня 2024 року по січень 2025 року. (а.с.96-114).

Також надано суду квитанцію №20 від 04.02.2025 на суму 52655,70 грн, в якій призначення платежу вказано: аліменти від ОСОБА_2 ОСОБА_1 (а.с.115).

Супровідним листом №8045 від 04.12.2024 від Тростянецько-Ладижинського ВДВС у Гайсинському районі Вінницької області ОСОБА_2 направлено постанову про відкриття виконавчого провадження від 04.12.2024, винесену при примусовому виконанні судового наказу №147/112/24 від 13.02.2024 (а.с.116).

Відповідно до копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №76708062 вбачається, що головним державним виконавцем Клопотуном Є.С. відкрито виконавче провадження 04 грудня 2024 року з виконання судового наказу №147/112/24 виданого 13.02.2024 про стягнення аліментів (а.с.116 на звороті).

Суд не приймає до уваги наданий позивачем в якості доказів лист ОСОБА_2 про добровільний поділ майна подружжя, та відповідь відповідача, оскільки це не є предметом спору у даній справі.

Крім того, позивачем надано суду копію позовної заяви про оспорювання батьківства, копію ухвали про відкриття провадження, копію дослідження аналіз ДНК (а.с.136-140).

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 27.03.2025 у справі №147/315/25, яким позов ОСОБА_2 задоволено та ухвалено виключити з актового запису №78 від 04 грудня 2020 року про народження дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який складено Відділом ДРАЦС по Тростянецькому та Чечельницькому районах Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) відомості про те, що її батьком є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , громадянин України, уродженець смт Тростянець, Тростянецького району Вінницької області. Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які стягуються відповідно до судового наказу Тростянецького районного суду Вінницької області від 13 лютого 2024 року у справі №147/112/24 з моменту набрання рішенням суду законної сили та визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню. Рішення суду набрало законної сили 01.05.2025 (а.с.157-162).

На виконання вимог ухвали суду від 12.05.2025 до суду від Тростянецько-Ладижинського ВДВС надійшли матеріали виконавчого провадження №76708062 (а.с.177-190). Дослідивши дані матеріали встановлено, що 04.12.2024 головним державним виконавцем Клопотун Є. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження за судовим наказом №147/112/24 від 13.02.2024 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дітей в розмірі 1/3 частини доходу. Дана постанова направлена на адресу боржника ОСОБА_2 04.12.2024. (підтвердження про отримання відсутнє). 31 січня 2025 року винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження у праві користування вогнепальною зброєю до погашення заборгованості. Дана постанова направлена боржнику ОСОБА_2 31.01.2025 за №1338. Також 31.01.2025 винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження у праві полювання. 27 січня 2025 року винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника. 21 січня 2025 року винесена постанова про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України. Також в матеріалах виконавчого провадження наявна постанова про зняття арешту з коштів від 05.02.2025. Крім цього наявні постанови про скасування накладених заборон від 05.02.2025. Також наявна заява стягувача ОСОБА_1 від 26.02.2025 про те, що квитанції про сплату коштів, які надходили на її рахунок від ОСОБА_2 не є аліментами на утримання дітей.

Позивачем на підтвердження того, що вона зверталась до виконавчої служби з заявою про стягнення аліментів відразу після ухвалення судового наказу надано суду постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №74244574 від 22.02.2024 (а.с.130).

Однак стороною відповідача даний факт спростовано та надано суду копію матеріалів ВП № №74244574 від 22.02.2024 (а.с.194-198). Зі змісту яких вбачається, що дійсно 22.02.2024 старшим державним виконавцем Тростянецького ВДВС Клопотуном Є.С. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за судовим наказом №147/112/24 виданим 13.02.2024. В подальшому 18.03.2024 стягувач ОСОБА_1 звернулась з заявою про повернення без виконання судового наказу №147/112/24. Станом на 01.03.2024 борг по аліментам відсутній та 25 березня 2024 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу ВП №74244574.

Тобто в судовому засіданні підтверджено те, що саме з 04.12.2024 (дати відкриття виконавчого провадження ВП №76708062 рахується початок примусового стягнення з боржника ОСОБА_2 сплати аліментів.

Відповідно до ч.2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч.3 ст. 181 СК України).

Згідно з ч.1, ч.2 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак, таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку, неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати боржника, майнове покарання його за не виконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

Ухиленням від сплати аліментів слід вважати дії або бездіяльність винної особи, спрямовані на невиконання рішення суду про стягнення з неї на користь стягувача визначеної суми аліментів. Вони можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку (приховуванні заробітку (доходу), що підлягає обліку при відрахуванні аліментів, зміні місця роботи чи місця проживання з неподанням відповідної заяви про необхідність стягування аліментів тощо).

Тлумачення ст. 196 СК України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи.

На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин.

Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст. 7 СК України).

Згідно з ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами ЦК України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення ст. 8 СК України та ч.1 ст. 9 ЦК України дозволяє зробити висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ч.1, ч.2 ст. 614 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У Сімейному кодексі України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Таким чином, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з ч.1 ст. 189 СК України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) вказано, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом установлено та не заперечується сторонами, що судовим наказом №147/112/24 виданим Тростянецьким районним судом Вінницької області ухвалено стягувати з ОСОБА_2 на утримання двох дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_10 аліментів у розмірі 1/4 частини зі всіх видів заробітку доходу до досягнення старшою дитиною повноліття, починаючи з 26 січня 2024 року.

22.02.2024 за заявою стягувача ОСОБА_1 відкрито виконавче провадження ВП №74244574. В подальшому 25.03.2024 за заявою стягувача у ВП №74244574 постановою державного виконавця повернуло стягувачу.

Повторне звернення ОСОБА_1 до Державної виконавчої служби для примусового виконання судового наказу №147/112/24 відбулось у грудні 2024 року і постановою державного виконавця Тростянецько-Ладижинського відділу ДВС у Гайсинському районі Вінницької області Клопотуном Є. від 04 грудня 2024 року відкрито виконавче провадження про стягнення аліментів з ОСОБА_2 .

Наведений позивачем ОСОБА_1 розрахунок пені за несвоєчасну сплату аліментів є безпідставним та необґрунтованим, оскільки відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 03.04.2019 по справі № 333/6020/16 кількість днів заборгованості відраховується з першого дня місяця, наступного за місяцем у якому мали бути сплачені, але не сплачувались аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості). Наданий позивачкою розрахунок заборгованості по сплаті аліментів починається з березня місяця, а не з квітня, як того вимагає закон, не містить точних дат сплати аліментів, що унеможливлює визначити період, за який має нараховуватись неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів.

Крім того, твердження відповідача про те, що оскільки на даний час відсутня заборгованість по сплаті аліментів, то на підставі ст. 255 ЦПК України справа підлягає закриттю, оскільки відсутній предмет спору суд оцінює критично, оскільки відповідно до ст. 196 СК України пеня зі сплати аліментів стягується за весь період прострочення сплати аліментів, незалежно від того, коли було погашено заборгованість, до дня їх повного погашення.

Слушним є доводи сторони відповідача про те, що заборгованість виникла не з вини відповідача, адже дійсно перше виконавче провадження ВП 74244574 від 22.02.24 повернуто за заявою стягувача в березні 2024 року.

Суд не приймає в якості доказів сплати аліментів надані відповідачем квитанції, адже неможливо встановити призначення платежу, а зазначене в квитанції «переказ власних коштів» не є підтвердженням сплати саме аліментних платежів відповідно до судового наказу у справі №147/112/24. Однак враховує, що ОСОБА_2 не ухилявся від надання допомоги на утримання дітей та регулярно перераховував кошти позивачу.

Натомість суд оцінює критично твердження позивача про те, що дані кошти сплачувались в рахунок спільного нажитого майна (проданого автомобіля), адже позивачем не надано жодного доказу на підтвердження вказаного.

В матеріалах справи відсутні докази злісного ухилення відповідача від стягнення аліментів на утримання дітей на підставі судового наказу, виданого Тростянецьким районним судом Вінницької області у справі №147/112/24.

З наданого розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, сформованого державним виконавцем Клопотуном Є.С. вбачається, що за період з березня 2024 року по січень 2025 року сукупний розмір заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження рахується одразу з грудня 2024 року, (тобто з часу відкриття виконавчого провадження), а не з березня 2024 року.

Тобто відповідач у період з березня 2024 року по січень 2025 року не знав про існування відкритого виконавчого провадження (адже його не було), та уже в грудні державний виконавець нарахував одразу всю заборгованість зі сплати аліментів за даний проміжок часу.

Оскільки заборгованість зі сплати аліментів за період часу з березня 2024 року по січень 2025 року виникла не з вини відповідача, а тому і пеня (неустойка) за цей період часу нараховуватись не може.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зауважує, що позивачку звільнено від сплати судового збору, у зв`язку з чим, оскільки у задоволенні позову відмовлено, відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір слід компенсувати за рахунок держави. Понесені витрати позивача слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені у зв`язку з заборгованістю по сплаті аліментів відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне ім`я сторін:

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повний текст рішення складено 23 червня 2025 року.

Суддя А.М. Мудрак