Провадження № 2/205/233/25
09 червня 2025 року м. Дніпро
Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі:
головуючого судді Басової Н.В.,
за участю секретаря судового засідання Пєтіної К.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,
Позивач 15 серпня 2024 року звернувся до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 8 350,00 доларів США, відкритих на ім`я ОСОБА_2 в АТ КБ «Приватбанк» до моменту припинення шлюбних відносин у квітні 2023 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4 175,00 доларів США.
Позов мотивований тим, що 05 листопада 2004 року зареєстровано шлюб між сторонами, від якого народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням від 23 червня 2023 року на користь відповідача присуджено стягнення з позивача аліментів на утримання дітей. Шлюбні відносини припинені в квітні 2023 року. 12 липня 2023 року рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська шлюб між сторонами було розірвано. В період шлюбу позивач з відповідачем заощаджували кошти, які вкладали на депозитний рахунок. З 2022 року до квітня 2023 року сторони заощадили 8 350,00 доларів США, які поклали на рахунок в банку, відкритий на ім`я відповідача. Проте з квітня 2023 року відповідач витрачає сумісно заощаджені кошти, розміщені на рахунках та депозитах, на свій розсуд та виключно на власні потреби. Позивачем наприкінці 2022 року і на початку 2023 року на ім`я відповідача здійснювались грошові перекази досить великими сумами, зокрема по 50 000,00 грн., 70 000,00 грн. та 100 000,00 грн.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 20 серпня 2024 року зобов`язано АТ КБ «Приватбанк» надати суду інформацію про відкриті на ім`я ОСОБА_2 банківські рахунки та інформацію про рух коштів на них за період з 05 листопада 2004 року по квітень 2023 року.
Ухвалою Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.
Позивач у судове засідання не з`явився, натомість його представник адвокат Ільїн О.М. письмово просив розглядати справу без його участі, позов підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином. Про причини неявки суд не повідомила. Правом на подання відзиву не скористалась. Письмових заяв від неї не надходило.
На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, дійшов наступних висновків.
Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Судом встановлено, що 05 листопада 2004 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с. 13).
Від сумісного шлюбу сторін народились діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 11-12).
Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 23 червня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей на користь ОСОБА_2 у розмірі 1/3 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно (а.с. 17-18).

Рішенням Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 12 липня 2023 року, яке набрало законної сили 12 серпня 2023 року, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 14-16).

Як вбачається з матеріалів справи, у період шлюбу на ім`я відповідача в АТ КБ «Приватбанк» було відкрито депозитні рахунки на загальну суму 8 350,00 доларів США, що підтверджується виписками по рахунку (а.с. 70-77).

Відповідно до ст. 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу.

Положеннями ст. 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно з приписами ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

За змістом статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до вимог ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що кошти на депозитний рахунок відповідачем покладено в період з жовтня 2022 року по грудень 2022 року, а зняті останньою з нього в у період з січня по березень 2023 року, тоді як шлюб між сторонами розірвано 12 серпня 2023 року (у день набрання рішенням законної сили), що в свою чергу, свідчить про те, що дані кошти вносилися відповідачем на депозитний рахунок у період її перебування у шлюбі з позивачем.

Як убачається з виписки АТ «КБ «Приватбанк» по картці/рахунку відповідача, даний рахунок є валютним (у доларах США).

Крім того, з даної виписки вбачається, що у період з січня по березень 2023 року відповідачем знято з рахунку кошти в розмірі 8 350,00 доларів США.

В свою чергу, доказів того, що дані кошти були витрачені відповідачем на потреби сім`ї останньою суду не надано.

Відповідно до вимог ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Законом України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Згідно з вимогами п. п. 6.3., 7.1.4. Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що порядок відкриття банками рахунків та їх режими визначаються Національним банком України. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків визначаються нормативно-правовими актами НБУ та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками.

Відповідно до вимог п. 10.20. Постанови НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах» з вкладного (депозитного) рахунку фізичної особи-резидента в іноземній валюті за розпорядженням вкладника або за його дорученням кошти повертаються шляхом виплати готівкою; перерахування на власний поточний або власний вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті.

За таких обставин, грошові кошти за договором банківського вкладу, оформленого на ім`я відповідача із АТ «КБ «Приватбанк» є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу між ними у рівних частках, оскільки відкритий під час зареєстрованого шлюбу.

Відповідно до вимог ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором.

У п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Верховний Суд у своїй постанові від 20 червня 2018 року у справі № 756/14404/15-ц вказав на те, що грошові кошти банківського вкладу є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають поділу між ними в рівних частках.

З огляду на викладене, враховуючи те, що рахунок відкритий у АТ «КБ «Приватбанк» на ім`я відповідача у валюті рахунку долари США, приймаючи до уваги те, що перебуваючи у шлюбі з позивачем відповідач поклала на вказаний рахунок грошові кошти в сумі 8 350,00 доларів США, які пізніше, у період з січня по березень 2023 року, зняла в сумі 8 350,00 доларів США, після чого 12 серпня 2023 року шлюб сторонами було розірвано, суд доходить переконливого висновку про те, що кошти банківського вкладу є спільною сумісною власністю подружжя і підлягають розподілу між ними в рівних частках, а відтак з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у сумі 4 175,00 доларів США, що становить половину суми даного банківського вкладу відповідача.

Приймаючи до уваги викладене, враховуючи, що відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, суд доходить висновку про те, що житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , отже позовні вимоги ОСОБА_5 підлягають задоволенню в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 671,91 грн., його позовні вимоги підлягають задоволенню, тому із відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 2 671,91 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 36, 60-61, 63, 68-71 СК України, ст. ст. 15-16, 192 ЦК України, ст. ст. 4, 12-13, 77, 81, 89, 141, 223, 247, 258-259, 263-266, 280-282, 354 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) про поділ спільного сумісного майна подружжя задовольнити.

Визнати об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 8 350,00 доларів США, відкритих на ім`я ОСОБА_2 в Акціонерному товаристві Комерційний банк «Приватбанк».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4 175,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 671,91 грн.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивачем може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Н.В. Басова