ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року

м. Київ

справа № 469/1349/20

провадження № 61-10114св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачка - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Юлія Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Дришлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - державний нотаріус Біляївської районної державної нотаріальної контори Одеської області Шевченко Ю. А. (далі - державний нотаріус Шевченко Ю. А.), про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла бабуся її чоловіка ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка до дня смерті проживала у двокімнатному житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав їй на праві приватної власності.

Разом із ОСОБА_4 у зазначеному житловому будинку з вересня 2015 року проживала ОСОБА_1 , її чоловік - ОСОБА_3 , та двоє малолітніх дітей, які займали одну житлову кімнату площею 16,50 кв. м.

ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_4 .

В останні роки свого життя ОСОБА_4 тяжко хворіла, страждала на дисциркуляторну інцефалопатію 3-го ступеня змішаного генезісу (судового, дисметаболічного), цукровий діабет середнього ступеню тяжкості, діабетична полінейропатія, хронічний панкреатит, дифузний кардіосклероз. Оскільки вона потребувала постійного стороннього догляду, з липня 2018 року до дня смерті, два рази на тиждень її доглядала стороння жінка, якій вона сплачувала за послуги 800,00 грн, а в інші дні тижня її доглядала ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

ОСОБА_4 отримувала пенсію за віком якої не вистачало на придбання одягу, харчів та ліків. Інших доходів вона не мала.

Сім`я ОСОБА_6 також була в скрутному майновому становищі та не мала можливості у достатньому обсязі допомагати ОСОБА_4 грошовими коштами.

Відповідачка будь-якої допомоги у догляді за ОСОБА_4 не надавала, а тому позивачка була змушена самостійно займатися доглядом та наданням майнової допомоги ОСОБА_4 , яка, крім фізичного болю, спричиненого хворобою, зазнавала душевних страждань у зв`язку з аморальною поведінкою дочки.

Жодного дня за останні 15 років до дня смерті ОСОБА_4 , відповідачка у житловому будинку матері не проживала. Вона має у власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 .

У період 2008 - 2014 років ОСОБА_3 , за рахунок власних коштів та праці, реконструював літню кухню, позначену під літерою «В» у технічному паспорті житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , зробивши її придатною для проживання.

ОСОБА_1 , зважаючи на становище в якому опинилася її сім`я, ще у 2015 році пропонувала відповідачці забрати матір до себе, оскільки житловий будинок, у якому відповідачка мешкає одноособово, складається з трьох кімнат, одну з яких була можливість надати ОСОБА_4 для проживання, або поселити її у реконструйованій літній кухні.

ОСОБА_2 було відомо, що її матір потребує утримання, сторонньої допомоги, яку вона, з огляду на майновий стан, мала можливість надавати, однак свідомо самоусунулася від надання допомоги та піклування про матір, вважаючи, що це має робити ОСОБА_1 та її чоловік ОСОБА_3 , оскільки вони проживають разом з ОСОБА_4 .

Ухилення ОСОБА_2 від надання допомоги спадкодавцеві, яка її потребувала, полягає саме в умисних діях або бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто, ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій.

22 липня 2016 року ОСОБА_4 склала заповіт на ім`я позивачки, яким заповіла усе належне їй майно.

У липні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 17 липня 2018 року було відкрито провадження у справі № 496/2693/18.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла не отримавши від дочки майнової допомоги.

04 жовтня 2019 року, в день отримання документів на спадщину, позивачці стало відомо, що на спадкове майно після смерті ОСОБА_4 претендує також ОСОБА_2 , яка ніякої участі у похованні матері не приймала.

Державний нотаріус Шевченко Ю. А. видала відповідачці свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частки спадкового майна.

Позивачка не знала, що ОСОБА_2 буде претендувати на спадщину, а тому не повідомила нотаріуса, що буде заявляти вимоги про зменшення обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_2 .

Посилаючись на наведене, позивачка просила суд зменшити розмір обов`язкової частки у спадщині відповідачки з 1/4 частки до 1/40 частки спадкового майна, що складається: із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,40 кв. м, житловою площею 29,10 кв. м; земельної ділянки площею 0,1963 га, кадастровий номер :02:001:0042, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 11,1832 га, яка розташована на території Кагарлицької сільської ради Одеської області, кадастровий номер :01:003:0184, що залишилася після смерті ОСОБА_4 .

Визнати частково недійними та частково скасувати свідоцтва про право на обов`язкову частку у спадщині від 04 жовтня 2019 року, видані відповідачці державним нотаріусом Шевченко Ю. А. на 9/40 часток від спадкового майна, що складається із: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,40 кв. м, житловою площею 29,10 кв. м; земельної ділянки площею 0,1963 га, кадастровий номер :02:001:0042, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 11,1832 га, яка розташована на території Кагарлицької сільської ради Одеської області, кадастровий номер :01:003:0184.

Визнати за ОСОБА_1 як спадкоємцем за заповітом право власності

на 9/40 часток спадкового майна, яке складається із: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 , загальною площею

57,40 кв. м, житловою площею 29,10 кв. м; земельної ділянки площею 0,1963 га, кадастровий номер :02:001:0042, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; земельної ділянки площею 11,1832 га, яка розташована на території Кагарлицької сільської ради Одеської області, кадастровий номер :01:003:0184.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 21 квітня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Зменшено розмір обов`язкової частки у спадщині ОСОБА_2 після смерті ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 з 1/4 частки до 1/40 від спадкового майна, що складається з:

житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,40 кв. м, житловою площею 29,10 кв. м з господарськими будівлями і спорудами, літери: «Б» - літня кухня, «В» - гараж, «Г» - сарай, «І» - цистерна, 1-3 огорожа, розташований на земельній ділянці площею 0,1963 га, кадастровий номер :02:001:0042;

земельної ділянки площею 0,1963 га, кадастровий номер :02:001:0042, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельної ділянки площею 11,1832 га, кадастровий номер :01:003:0184, що розташована на території Кагарлицької сільської ради Одеської області.

Визнано частково недійсними:

свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 04 жовтня 2019 року державним нотаріусом Шевченко Ю. А. та зареєстроване у реєстрі за № 1-1198 на ім`я ОСОБА_2 на 9/40 часток спадкового майна, що складається з житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,40 кв. м, житловою площею 29,10 кв. м з господарськими будівлями і спорудами, літери: «Б» - літня кухня, «В» - гараж, «Г» - сарай, «І» - цистерна, 1-3 огорожа, розташований на земельній ділянці площею 0,1963 га, кадастровий номер :02:001:0042;

свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 04 жовтня 2019 року державним нотаріусом Шевченко Ю. А. та зареєстроване у реєстрі за № 1-1199 на ім`я ОСОБА_2 на 9/40 часток спадкового майна, що складається із земельної ділянки площею 0,1963 га, кадастровий номер :02:001:0042, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 04 жовтня 2019 року державним нотаріусом Шевченко Ю. А. та зареєстроване у реєстрі за № 1-1200 на ім`я ОСОБА_2 на 9/40 часток спадкового майна, що складається із земельної ділянки площею 11,1832 га, кадастровий номер :01:003:0184, що розташована на території Кагарлицької сільської ради Одеської області.

Визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 9/40 часток зазначеного нерухомого майна.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачка мала можливість, зокрема й матеріальну, однак ухилилася від піклування про матір. Вона має у власності земельні ділянки та частку житлового будинку площею 83 кв. м, у якому проживає одноособово. Натомість позивачка має у власності лише 3/4 частки житлового будинку, площею 57,40 кв. м, який складається із двох житлових кімнат, у якому вона проживає разом із чоловіком та дітьми.

Суд першої інстанції визнав зазначені обставини істотними, а тому дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення обов`язкової частки відповідачки у спадковому майні, що залишилося після смерті її матері

ОСОБА_4 та визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за заповітом на 9/40 часток у спадковому майні після смерті ОСОБА_4 .

Постановою Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 21 квітня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на порушення статей 12, 81, 263, 264 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд першої інстанції належно не перевірив обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, надав неправильну оцінку зібраним у справі доказам, а тому дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для зменшення обов`язкової частки відповідачки у спадщині.

Суд не звернув уваги на те, що після смерті чоловіка ОСОБА_2 , її син та невістка (позивачка) перебували з нею у неприязних стосунках, не допускали її до матері ОСОБА_4 та не давали можливості з нею спілкуватися. Коли

ОСОБА_2 прийшла до будинку матері син почав її бити, у зв`язку з чим вона потрапила до лікарні.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що син відповідачки та її невістка з вересня 2015 року до дня смерті ОСОБА_4 ,

в силу неприязних стосунків перешкоджали їй спілкуватися з матір`ю, яка дійсно була непрацездатною та хворіла. Позивачка не довела, що ОСОБА_2 ухилялася від надання допомоги матері.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 рокув якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарженнязаявниця посилається на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 390/1635/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Посилається на те, що суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції на порушення норм процесуального права неповно з`ясував дійсні обставини справи. Не звернув уваги на те, що мати відповідачки ОСОБА_4 , у зв`язку із хворобою втратила здатність до самообслуговування, потребувала постійного стороннього догляду та майнової допомоги.

Відповідачка свідомо не допомагала матері, зокрема, вона не піклувалася про неї, не здійснювала догляду та не надавала майнової допомоги, маючи при цьому таку можливість.

Суд не звернув уваги на доводи позивачки про те, що причиною конфліктної ситуації, яка склалася між сторонами у 2018 році було не бажання ОСОБА_2 зустрітися з матір`ю, а вирішення з сином (чоловіком позивачки) питання поділу спадкового майна після смерті її чоловіка.

Суд не надав оцінки аргументам ОСОБА_1 про те, що за життя ОСОБА_4 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, що свідчить про ненадання нею будь якої допомоги матері.

Крім того, суд не врахував, що спадкодавець змінювала заповіт, який у 2010 році був складений на ім`я ОСОБА_2 , та у 2016 році склала новий заповіт щодо належного їй майна на ім`я позивачки, тобто вона виразила свою волю щодо справедливого розподілу спадщини.

Проживаючи в одному селі зі своєю матір`ю, відповідачка навіть не знала про її смерть та не приймала участі у похованні. Вона не довела, що через тяжкість захворювання, яким вона страждає, з 2015 року до дня смерті ОСОБА_8 не мала можливості надавати допомогу та піклуватися про свою немічну матір.

Апеляційний суд не звернув уваги на те, що згідно з наданою відповідачкою медичною документацією вона має ряд захворювань та потребує лікування, однак такі захворювання не перешкоджали їй відвідувати матір та турбуватися про неї. Зокрема вона мала можливість працювати у денний час, тривалістю не більше ніж 8 годин на роботі, яка не пов`язана зі значним психологічним та фізичним напруженням, без роз`їздів та відряджень.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між

суддями Верховного Суду від 15 липня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 напостанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Біляївського районного суду Одеської області матеріали цивільної справи № 496/1349/20; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У серпні2024 року матеріали справи № 496/1349/20 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених

у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про право власності від 27 березня 2008 року № 17 ОСОБА_2 є власницею 54/100 частки житлового будинку розташованого за адресю: АДРЕСА_2 , загальною житловою площею 83,00 кв. м, житловою площею 49,40 кв. м. Співвласниками зазначеного житлового будинку є ОСОБА_9 (дочка) та ОСОБА_3 (син, чоловік позивачки).

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19 червня 2008 року № 19245976 ОСОБА_4 на праві приватної власності належав двокімнатний житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,40 кв. м, житловою площею - 29,10 кв. м.

ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , був чоловіком ОСОБА_2 та батьком ОСОБА_3 .

Згідно зі свідоцтвами про право на спадщину за законом від 17 березня 2017 року ОСОБА_2 успадкувала 1/3 частку земельної ділянки площею 5,4964 га, що розташована на території Кагарлицької сільської ради Біляївського району Одеської області, масив № НОМЕР_1 , земельна ділянка № НОМЕР_2 , кадастровий номер :01:003:0192, та 1/3 частку земельної ділянки площею 5,9729 га, що розташована на території Кагарлицької сільської ради Одеської області, кадастровий номер :01:003:0198.

Також, ОСОБА_2 має у власності 2/3 частки автомобіля марки

«ГАЗ 31105-581», 2008 року випуску (іншими співвласниками є ОСОБА_9 та ОСОБА_3 ) та автомобіль марки «САЗ 3507», 1991 року випуску.

22 липня 2016 року ОСОБА_4 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Грабовенко-Борсуляк Д. М., за реєстровим № 2-1507, згідно з яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_1 .

Відповідно до пенсійного посвідчення від 14 грудня 2017 серія НОМЕР_3 ОСОБА_1 є особою, якій встановлено інвалідність ІІІ групи довічно.

Відповідно до індивідуальної програми реабілітації інваліда від 14 листопада 2017 № 1661 ОСОБА_2 необхідно проходження реабілітаційних заходів: стаціонар 1-2 рази на рік, гіпохолестична дієта, медикаментозне лікування; фізична реабілітація, професійна реабілітація фізкультурно-спортивна реабілітація, соціальна та побутова реабілітація, технічна та інші засоби реабілітації в тому числі пересування, спеціальні засоби для орієнтування, спілкування та обміну інформацією, спеціальних засобів для самообслуговування, догляду освіти та занять трудовою діяльністю, протезних виробів, спеціально фізкультурно-спортивного обладнання, вироби медичного призначення - не показано.

Трудова реабілітація - показана праця в комфортних умовах і у денний час, тривалістю не більш ніж 8 годин, не пов`язана зі значним психологічним та фізичним напруженням, без роз`їздів та відряджень.

Із приводу гіпертонічної хвороби ОСОБА_2 перебувала на лікуванні у КЗ «Біляївська ЦРЛ» з 20 травня 2015 року до 05 червня 2015 року, з 18 березня 2016 року до 04 квітня 2016 року, з 15 вересня 2017 року до 29 вересня 2017 року, з 31 жовтня 2017 року до 08 листопада 2017 року, з 29 грудня 2018 року до 11 січня 2019 року.

Згідно з довідкою Кагарлицької сільської ради від 25 січня 2018 року № 40 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_8 (з 10 листопада 1967 року) та її внук ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_1 та дітьми ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (з 21 липня 2016 року).

ОСОБА_4 хворіла на цукровий діабет (2 тип, середнього ступеня тяжкості, стадія декомпенсації) та потребувала стороннього догляду. З 22 липня 2016 року до 08 серпня 2016 року вона перебувала на лікуванні у Комунальному закладі «Біляївська центральна районна лікарня» (далі - КЗ «Біляївська ЦРЛ»).

Відповідно до довідки лікаря невропатолога від 14 лютого 2018 року ОСОБА_4 знаходилася на диспансерному обліку у лікаря невропатолога та лікаря ендокринолога КЗ «Біляївська ЦРЛ». Вона потребувала стороннього догляду.

ОСОБА_2 з 20 травня 2018 року до 13 червня 2018 року перебувала на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні КЗ «Біляївська ЦРЛ» (діагноз: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку. Стійкий виражений цефалгічний, вертигенозний с-м. ГБ 3 ст. Церебральний АТСК).

09 липня 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів (справа № 496/2693/18).

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР) від 16 липня 2018 року (номер провадження 0000608 від 06 липня 2018 року) 06 липня 2018 року до Біляївського відділу поліції надійшла Ухвала Біляївського районного суду Одеської області про те, що 20 травня 2018 року за адресою АДРЕСА_1 , в ході раптово виниклої сварки ОСОБА_2 та ОСОБА_9 побили ОСОБА_1 , заподіявши їй тілесні ушкодження.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.

Згідно з разовим дорученням Малиновського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Одесі від 07 листопада 2018 року № 29/100 ОСОБА_1 отримала допомогу на поховання ОСОБА_4 у розмірі

3 574,14 грн.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 14 листопада 2018 року закрито провадження у справі № 496/2693/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, у зв`язку зі смертю позивачки.

27 лютого 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Біляївської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

04 жовтня 2019 року ОСОБА_2 на підставі статті 1241 ЦК України отримала свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частку спадкового майна: житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 57,40 кв. м, житловою площею 29,10 кв. м з господарськими будівлями і спорудами, літери: «Б» - літня кухня, «В» - гараж, «Г» - сарай, «І» - цистерна, 1-3 огорожа, розташований на земельній ділянці площею 0,1963 га, кадастровий номер :02:001:0042;

земельної ділянки площею 0,1963 га, кадастровий номер :02:001:0042, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельної ділянки площею 11,1832 га, кадастровий номер :01:003:0184, що розташована на території Кагарлицької сільської ради Одеської області.

04 жовтня 2019 року ОСОБА_1 , як спадкоємець за заповітом після смерті ОСОБА_4 , отримала свідоцтва про право на спадщину на 3/4 частки спадкового майна: житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею

57,40 кв. м, житловою площею 29,10 кв. м з господарськими будівлями і спорудами, літери: «Б» - літня кухня, «В» - гараж, «Г» - сарай, «І» - цистерна,

1-3 огорожа, розташований на земельній ділянці площею 0,1963 га, кадастровий номер :02:001:0042;

земельної ділянки площею 0,1963 га, кадастровий номер :02:001:0042, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

земельної ділянки площею 11,1832 га, кадастровий номер :01:003:0184, що розташована на території Кагарлицької сільської ради Одеської області.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Право на обов`язкову частку у спадщині врегульовано статтею 1241 ЦК України, частиною першою якої передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатні вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту.

Таким чином, свобода спадкового розпорядження обмежується правом осіб, які закликаються до спадкування незалежно від волі спадкодавця, в силу прямої вказівки закону.

Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України розмір обов`язкової частки у спадщини може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

При вирішенні спорів про зменшення розміру обов`язкової частки у спадщині встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкодавцем та спадкоємцем, інші обставини, що мають істотне значення. Зокрема ними може вважатися тривала відсутність спілкування між спадкодавцем і спадкоємцем, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця тощо.

Зменшення розміру обов`язкової частки в спадщині полягає у пропорційному зменшенні частки такого спадкоємця.

Отже, аналіз вказаних норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що заявляючи вимоги про зменшення розміру обов`язкової частки, позивач повинен довести суду та підтвердити належними і допустимими доказами підстави такого зменшення, зокрема, відсутність або негативний характер відносин між спадкоємцями та спадкодавцем, неприязні стосунки в зв`язку з аморальною поведінкою спадкоємця тощо (постанови Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі № 707/2048/17, від 23 січня 2020 року у справі № 497/51/18, від 31 березня 2021 року у справі № 637/882/19, від 14 лютого 2024 року у справі № 756/13408/20).

Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.

За змістом частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Вирішуючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції встановив, що син відповідачки ОСОБА_3 та її невістка ОСОБА_1 з вересня 2015 року до дня смерті ОСОБА_4 перебували з нею у неприязних стосунках та перешкоджали їй спілкуватися з матір`ю, яка була непрацездатною та хворіла.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було припинено спілкування чи/або існували неприязні стосунки, зумовлені саме поведінкою спадкоємця обов`язкової частки, або інших обставин, що мають істотне значення, а тому відсутні підстави для застосування положень абзацу другого частини першої статті 1241 ЦК України.

Посилання заявниці на те, що ОСОБА_2 має у власності інше нерухоме майно, не є тією безумовною підставою, з якою закон пов`язує наслідок зменшення розміру обов`язкової частки спадщини (постанова Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 637/882/19) .

Колегія Суддів Верховного Суду відхиляє доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 390/1635/15-ц, оскільки предметом спору у зазначеній справі було усунення від права на спадкування, відповідно до положень статті 1224 ЦК України, натомість предметом спору у справі, що переглядається, є зменшення обов`язкової частки у спадщині відповідно до положень статті 1241 ЦК України.

Висновки Верховного Суду щодо застосування статті 1241 ЦК України, викладені у постановах від 28 листопада 2019 року у справі № 707/2048/17, від 23 січня 2020 року у справі № 497/51/18, від 31 березня 2021 року у справі № 637/882/19, суд апеляційної інстанції врахував та, зважаючи на встановлені у цій справі обставини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка не довела наявність підстав для задоволення її позовних вимог.

Інші доводи касаційної скарги висновків суд апеляційної інстанції не спростовують, фактично зводяться до незгоди зі встановленими судом обставинами справи та здійсненою оцінкою доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України, знаходиться не входить до повноважень касаційного суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують і на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 06 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков Р. А. Лідовець Д. Д. Луспеник