КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/4131/24 Головуючий у суді І інстанції Гончарук В.П.
Провадження № 22-ц/824/5515/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним вище позовом, в якому просила скасувати накази комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» (далі - КП «ГІОЦ»):

№ 78 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 29 серпня 2022 року;

№ 95 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 28 вересня 2022 року;

№ 113 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 26 жовтня 2022 року;

№ 140 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 29 листопада 2022 року;

№ 152 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 29 грудня 2022 року;

№ 11 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 30 січня 2023 року.

Також просила стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 вересня 2022 року по 28 лютого 2023 року у розмірі 115 556,91 грн та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з листопада 2017 року вона працює у КП «ГІОЦ» на посаді провідного інженера.

29 серпня 2022 року відповідачем видано наказ № 78 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану», яким було призупинено дію трудового договору зі ОСОБА_1 на вересень місяць 2022 року з відшкодуванням заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат на час призупинення дії трудового договору відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» у повному обсязі державою, що здійснює військову агресію проти України - російською федерацією, з умовою відновлення дії трудового договору - закінчення у вересні 2022 року дії воєнного стану.

Підставою для видання даного наказу зазначено неможливість забезпечити працівників роботою у зв`язку із збройною агресію проти України.

В подальшому, аналогічні накази «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» були видані 28 вересня 2022 року за № 95, 26 жовтня 2022 року за № 113, 29 листопада 2022 року № 140, 29 грудня 2022 року № 152, 30 січня 2023 року за № 11.

На думку позивачки, зазначені накази не відповідають вимогам статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказана спеціальна норма передбачає право сторін призупинити дію трудового договору за умови наявності військової агресії проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Однак, вона мала і має можливість здійснювати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Місто Київ, де розташовані робочі місця КП «ГІОЦ», у період з 01 вересня 2022 року по 28 лютого 2023 року не відносилося до зони бойових дій, не було окупованою територією, де було неможливим надання і виконання роботи за трудовим договором позивачки.

Неможливість забезпечити працівників роботою у зв`язку із збройною агресією проти України, зокрема провідного інженера КП «ГІОЦ» - ОСОБА_1 нічим не підтверджена та спростовується роботою інших працівників у цьому комунальному підприємстві у цей період.

Крім того, роботодавець умисно не ознайомлював ОСОБА_1 у визначений законом спосіб з вищевказаними наказами та умисно не надав за адвокатськими запитами копії повних текстів наказів про режими роботи на підприємстві і цим самим приховав факт введення у даний період на підприємстві для працівників КП «ГІОЦ» дистанційного режиму роботи, що було визначено і прописано в пунктах вказаних наказів.

Враховуючи протиправність зупинення дії трудового договору, позивачка стверджувала, що відповідач має компенсувати їй середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, право на отримання якого виникло в неї як у працівниці, яку незаконно позбавили можливості виконувати трудову діяльність з незалежних від неї причин.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Скасовано наказ № 78 «Про в порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 29 серпня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва.

Скасовано наказ № 95 «Про в порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 28 вересня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва.

Скасовано наказ № 113 «Про в порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 26 жовтня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва.

Скасовано наказ № 140 «Про в порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 29 листопада 2022 року в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва.

Скасовано наказ № 152 «Про в порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 29 грудня 2022 року в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва.

Скасовано наказ № 11 «Про в порядок роботи підприємства в період воєнного стану» від 30 січня 2023 року в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва.

Стягнуто з КП «ГІОЦ» на користь ОСОБА_1 середньомісячний заробіток з 01 вересня 2022 року по 28 лютого 2023 року у розмірі 115 556,91 грн.

Стягнуто з КП «ГІОЦ» на користь державного бюджету України судовий збір у розмірі 3 028,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач в особі представника - Шиліна О.С. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, щомають значення для справи, порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував статтю 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в частині обставин, які слід встановити, а також неправильно оцінив докази, які стосуються оскаржуваного наказу.

На думку скаржника, мотиви суду першої інстанції для задоволення позову, пов`язані з продовженням роботи КП «ГІОЦ» та структурного підрозділу ОСОБА_1 , не ґрунтуються на нормах закону.

Натомість, доказуванню у даній справі підлягає неможливість надання роботи КП «ГІОЦ» і виконання роботи ОСОБА_1 , тобто виконання саме тих функціональних обов`язків, що визначені її трудовим договором.

Суд не врахував належні докази, які чітко підтверджують неможливість виконання функціональних обов`язків ОСОБА_1 на час видання оспорюваних наказів.

Відповідно до пункту 4 оспорюваних наказів КП «ГІОЦ» трудові договори з працівниками, серед яких і ОСОБА_1 , були призупинені через неможливість забезпечення їх роботою. Таке рішення було зумовлене обставинами воєнного стану та зупинкою реалізації проектів, закріплених за зазначеними працівниками.

Як підтверджується службовою запискою начальника департаменту управління проектами Олександра Ревенка від 29 серпня 2022 року № 626-С, ОСОБА_1 , як провідний інженер групи управління інтеграційними проектами департаменту управління проектами, відповідно до своїх посадових обов`язків мала: здійснювати управління проектами електронної взаємодії ІТ-рішень у межах міських цільових програм; брати участь у робочих групах для формування пропозицій до міських програм зі створення, розвитку та модернізації програмних рішень; брати участь у створенні комплексних систем захисту інформації для програмних рішень міста Києва.

У 2022 році згідно з Комплексною міською цільовою програмою «Електронна столиця» на 2019-2022 роки, затвердженою рішенням Київської міської ради від 18 грудня 2018 року № 461/6512, планувалася реалізація проекту «Модернізація ІС «Муніципальний реєстр».

Однак, у зв`язку із запровадженням воєнного стану цей проект, як і низка інших, був скасований, що підтверджується долученими до відзиву на позовну заяву документами.

Таким чином, у КП «ГІОЦ» не було можливості забезпечити ОСОБА_1 роботою, передбаченою її посадовими обов`язками, визначеними наказом № 241-к від 01 квітня 2021 року, а саме виконанням заходів з розробки, модернізації та впровадження інформаційних систем та сервісів, а також управління проектами.

Службова записка також вказує, що трудові договори були призупинені з іншими працівниками департаменту управління проектами, зокрема ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Наведені обставини підтверджують неможливість виконання ОСОБА_1 її функціональних обов`язків та спростовують твердження позивачки про «дискримінаційність» оспорюваних наказів.

Також це пояснює те, чому виявилося неможливим виконання функціональних обов`язків саме ОСОБА_1 , а не всіма працівниками департаменту управління проектами загалом. Інші працівники департаменту управління проектами обіймають інші посади і мають відмінні від ОСОБА_1 функціональні обов`язки.

Відтак, оспорювані накази КП «ГІОЦ» є правомірними та відповідають нормам чинного законодавства, у тому числі Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Суд першої інстанції помилково не врахував надані докази, хоча вони мають пряме значення для справи. При задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з КП «ГІОЦ» середнього заробітку у розмірі 115 556,91 грн суд допустив помилкове тлумачення і застосування норм матеріального права, зокрема статті 235 КЗпП України.

Наголошує на тому, що ні чинним законодавством, ні судовою практикою не передбачено стягнення середнього заробітку у випадку визнання незаконним наказу про призупинення дії трудового договору.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. При цьому обов`язок щодо відшкодування заробітної плати покладається на державу, яка здійснює військову агресію. Вказана норма виключає покладення обов`язку на роботодавця з виплати середнього заробітку у період призупинення трудового договору, навіть у разі визнання наказу роботодавця незаконним.

Така позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 та від 18 жовтня 2023 року у справі № 303/7508/23, яка підтверджує те, що стягнення середнього заробітку у випадку призупинення трудового договору є неправомірним.

Наказом КП «ГІОЦ» від 30 січня 2023 року № 73/к ОСОБА_1 було переведено на посаду провідного інженера відділу супроводження електронного архіву міста. З 01 лютого 2023 року її трудові відносини було переведено на режим неповного робочого часу (4 години на тиждень) з дистанційною формою роботи. Таким чином, у лютому 2023 року ОСОБА_1 виконувала роботу дистанційно та отримала заробітну плату, що також підтверджується документально.

Отже, період (лютий 2023 року), за який позивачка заявила вимогу про стягнення середнього заробітку, не є часом вимушеного прогулу.

Відповідач зазначає, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, а в оскаржуваному рішенні наявні розбіжності між вступною та резолютивною частинами. Так, резолютивна частина повного тексту рішення стосується невизначеного кола осіб (усіх працівників, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету, чиї трудові договори були призупинені), які не були залучені до участі у справі, а саме щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (додаток 4 до оспорюваних наказів). При цьому судом не враховано, що оспорюванні накази прийняті не тільки щодо ОСОБА_1 , а також щодо інших працівників, які не висловлювали жодних заперечень щодо них, не оскаржували їх і не були стороною даної справи.

Крім того вказує, що оскаржуване рішення ухвалено без дотримання норм частини першої статті 233 КЗпП України в частині тримісячного строку звернення позивачки до суду за захистом своїх трудових прав з огляду на те, що вона була належним чином повідомлена про оспорювані накази засобами електронного зв`язку в період із 13 вересня 2022 року по 30 січня 2023 року.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка в особі представника - Зубчук О.Р. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення -без змін, посилаючись на те, що доводи КП «ГІОЦ» є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушення процесуальних норм, які б призвели до неправильного вирішення спору, повно і всебічно з`ясував обставини справи та належним чином оцінив надані докази, у зв`язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представники КП «ГІОЦ» (в порядку самопредставництва): Шилін О.С. та Алмаз В.В. підтримали аргументи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Стрикаль О.В. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги,просив залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що позивачка ОСОБА_1 з 29 листопада 2017 року працює в КП «Головний інформаційно-обчислювальний центр», а з 23 березня 2021 року - на посаді провідного інженера.

29 серпня 2022 року КП «ГІОЦ» видано наказ № 78 «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану», яким було призупинено дію трудового договору зі ОСОБА_1 на вересень місяць 2022 року з відшкодуванням заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат на час призупинення дії трудового договору відповідно до Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного часу» у повному обсязі державою, що здійснює військову агресію проти України - російською федерацією, з умовою відновлення дії трудового договору - закінчення у вересні 2022 року дії воєнного стану.

Підставою для видання даного наказу зазначено неможливість забезпечити працівників роботою у зв`язку із збройною агресію проти України.

В подальшому відповідачем видавались аналогічні накази, якими призупинялась дія трудового договору з позивачкою на жовтень, листопад, грудень 2022 року та січень, лютий 2023 року, а саме: 28 вересня 2022 року за № 95, 26 жовтня 2022 року за № 113, 29 листопада 2022 року № 140, 29 грудня 2022 року № 152, 30 січня 2023 року за № 11.

За вказаний період відсторонення від роботи позивачці заробітна плата не нараховувалася.

Позивачка тривалий період часу виконувала свої службові обов`язки дистанційно, так як була забезпечена корпоративним ноутбуком та електронною адресою.

Як на час видачі оспорюваних наказів про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, КП «ГІОЦ» здійснювало свій основний вид діяльності, робочий процес зупинено не було, сплачувало частині своїх працівників заробітну плату та преміювало останніх, в даний період часу були внесені зміни до штатного розпису.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем у справі не доведено законність та обґрунтованість оспорюваних наказів про призупинення дії трудового договору з позивачкою, а також, що на час видання наказів існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її, так як м. Київ не перебувало під окупацією та промислові потужності підприємства не були знищені чи пошкоджені, що б унеможливлювало виконання роботи позивачкою.

Доводи відповідача про те, що у зв`язку з початком військової агресії проти України він як роботодавець позбавлений можливості забезпечити позивачку роботою, що стало підставою для видання оспорюваних наказів, якими відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» з 25 квітня 2022 року призупинено дію трудового договору з позивачкою, на думку суду першої інстанції, є незаконним, безпідставними та спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Але з урахуванням того, що оспорювані накази були видані відповідачем не тільки щодо ОСОБА_1 , а й стосовно інших співробітників КП «ГІОЦ», то оспорювані накази підлягають скасуванню саме в частині призупинення дії трудового договору, фінансування оплати праці яких відбувалося з бюджету м. Києва по відношенню до позивачки ОСОБА_1 .

Проте колегія суддів не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє на теперішній час.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ (тут і надалі в редакції на час винесення оспорюваних наказів) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.

Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.

Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.

Призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням) роботодавця, в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору.

У разі незгоди працівника (працівників) із наказом (розпорядженням) роботодавця про призупинення дії трудового договору працівником або профспілкою за дорученням працівника (працівників) відповідний наказ (розпорядження) може бути оскаржений до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу, який, вивчивши зміст наказу (розпорядження) та. підстави для його видання, за погодженням з військовою адміністрацією може внести роботодавцеві припис про скасування відповідного наказу (розпорядження) або про усунення порушення законодавства про працю іншим шляхом, що є обов`язковим до виконання роботодавцем протягом 14 календарних днів з дня отримання такого припису.

Приписи у разі оскарження наказу (розпорядження) про призупинення дії трудового договору, укладеного з посадовими особами, зазначеними в абзаці другому частини другої цієї статті, можуть бути внесені роботодавцеві за погодженням з військовою адміністрацією.

Припис центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, або його територіального органу може бути оскаржений роботодавцем протягом 10 календарних днів у судовому порядку.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України.

Отже, зазначеною спеціальною нормою роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 201/791/23 (провадження № 61-11881св23).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_1 починаючи з 01 квітня 2021 року обіймала посаду провідного інженера групи управління інтеграційними проектами відділу управління проектами електронної взаємодії ІТ-рішень департаменту управління проектами КП «ГІОЦ».

Факт введення в Україні з 24 лютого 2022 року воєнного стану є загальновідомим.

Як вбачається із оспорюваних наказів, відповідач обґрунтовував неможливість надання роботи позивачці триваючою широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України.

Суд апеляційної інстанції погоджується із висновком суду першої інстанції в тому, що обставин неможливості забезпечити позивачку роботою відповідач в судовому засіданні не довів.

Із матеріалів справи вбачається, що на час видачі оспорюваних наказів про призупинення дії трудового договору, КП «ГІОЦ» здійснювало свою господарську діяльність.

Трудові відносини відповідач призупинив вибірково з окремими працівниками, у тому числі з позивачкою, але не з усіма працівниками, деякі з працівників продовжили роботу на умовах укладених трудових договорів, інші були переведені на дистанційну роботу.

Відповідач не обґрунтував абсолютну неможливість надання ним та виконання позивачкою роботи в контексті призупинення дії трудового договору, зокрема, не навів логічного та зрозумілого пояснення неможливості забезпечувати ОСОБА_1 умови праці, внаслідок того, що необхідні для виконання її роботи виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва або майно роботодавця знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а її переведення на іншу роботу або залучення до роботи за дистанційною формою організації праці неможливе у зв`язку з відсутністю можливостей для застосування такої форми організації праці або відсутністю на це її згоди, зокрема, з причин переміщення її з території, де вже не велися активні бойові дії.

Даних про те, що у відповідача відбулось скорочення чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації праці матеріали справи не містять.

За встановлених обставин цієї справи, саме по собі погіршення фінансового стану підприємства та необхідність оптимізації витрат і структури штату його працівників не є тією обставиною, яка надає роботодавцю право призупиняти трудові договори з окремими працівниками на підставі статті 13 Закону № 2136-ІХ.

Отже, роботодавець КП «ГІОЦ» не довело, що у зв`язку із збройною агресією росії проти України воно було позбавлене можливості надати ОСОБА_1 роботу за укладеним із нею трудовим договором, а остання не мала змоги виконувати свої трудові обов`язки.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що оскаржувані накази «Про порядок роботи підприємства в період воєнного стану» не відповідають вимогам статті 13 вищевказаного Закону та об`єктивним економічним реаліям, в яких опинився відповідач внаслідок збройної російської агресії проти України.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 15 вересня 2023 року у справі № 161/7449/22 (провадження № 61-735св23), від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23) і судова практика у цій категорії справ є сталою.

Проте колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги в частині пропуску позивачкою строку на звернення до суду з позовом про захист своїх трудових прав.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Положення частини другої статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обчислення початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права.

Перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом exofficio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі.

Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права.

Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 751/1198/18 (провадження № 61-5845св19), від 03 жовтня 2022 року у справі № 204/1724/20 (провадження № 61-18714св20), від 08 травня 2024 року у справі № 593/1161/21 (провадження № 61-14077св23).

Пунктом 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОУШ-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Такий самий правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «СОУГО-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з ЗО червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651.

Тобто, оспорювані накази були видані відповідачем під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), який перебігав безперервно та завершився 30 червня 2023 року.

З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01 липня 2023 року, відповідно завершився цей строк 01 жовтня 2023 року.

Позивачка звернулась до суду з позовом 01 березня 2024 року (а.с. 77, т. 1), тобто пропустила строк на звернення до суду з цим позовом.

При цьому ОСОБА_1 було відомо про порушення її права, оскільки витяги із оспорюваних наказів надсилались відповідачем на її електронну адресу і цей факт нею не спростований.

Колегія суддів не може погодитись із доводами позивачки, що їй направлялись лише витяги із наказів, а не накази у повному обсязі, отже вона не була повідомлена про призупинення дії трудового договору.

Накази стосувались усіх працівників підприємства, проте цими наказами різним працівникам встановлювались різні умови праці. До відома позивачки був доведений зміст відповідного наказу, а саме підстави його видання, термін і умови зупинення дії трудового договору саме з нею, отже з цього часу вона могла звертатись до суду за захистом своїх трудових прав.

Водночас матеріали справи свідчать, що позивачка скористалась наданим їй частиною третьої статті 13 Закону № 2136-ІХ правом і 20 листопада 2022 року оскаржила накази №№ 78, 95, 113 до Державної служби України з питань праці, що також додатково свідчить про її обізнаність із змістом оспорюваних наказів.

З огляду на вказане вище, доводи апеляційної скарги КП «ГІОЦ» щодо неправильного застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин частини першої статті 233 КЗпП України та пропуск позивачкою строку звернення до суду є обґрунтованими і знайшли своє підтвердження.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

У зв`язку з цим, суд першої інстанції повинен був неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі, втім зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що розглядаючи вказаний позов, суд першої інстанції належним чином не визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не дослідив наявні у справі докази та не надав їм належну правову оцінку, в результаті чого ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень статті 376 ЦПК України воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до КП «ГІОЦ» про визнання незаконними та скасування наказів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачка була звільнена судом від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». За подання апеляційної скарги КП «ГІОЦ» сплатило судовий збір у розмірі 10 174,08 грн, тому ці витрати слід компенсувати йому за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу комунального підприємства «Головний інформаційно-обчислювальний центр» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2024 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Компенсувати комунальному підприємству «Головний інформаційно-обчислювальний центр» за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 10 174,08 грн сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 червня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній