_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 947/4966/25
Провадження № 2/947/1681/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.06.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря судового засідання Солтановської Ю.О.,

представника позивача Башука Д.С.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Бондарев Роман Володимирович про визнання правочину недійсним та припинення права власності,

ВСТАНОВИВ:

31 січня 2025 року через систему «Електронний суд» представник позивача звернувся з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування, укладений 17.09.2012 року між ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. за реєстровим №1360; скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О., індексний номер: 16309490 від 07.10.2014 року про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ); визнати недійсним договір дарування, укладений 15.07.2024 року між ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ), посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Степановою І.А. за реєстровим №1419; скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Степанової Інесси Анатоліївни, індексний номер: 74117068 від 15.07.2024 року, про державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) та припинити право власності ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на квартиру АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позовних вимог зазначав, що 01 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір № 05/04/2008/840-К/405, за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти в розмірі 192 024 доларів США, строком до 31.03.2028 року. З метою належного виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 01 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Безуля О.М., реєстр. № 698. Предметом іпотеки за вказаним договором виступило нерухоме майно, а саме: земельна ділянка, площею 0,10 га, розташована на території Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, кадастровий номер :01:001:1810, та земельна ділянка, площею 0,10 га, розташована на території Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, кадастровий номер :01:001:1811.

Зазначає, що після отримання кредитних коштів ОСОБА_2 жодного разу не сплатив в повному обсязі щомісячний мінімальний платіж в розмірі 2 270 дол. США відповідно до умов Кредитного договору. Стверджує, що 17.09.2012 року ОСОБА_2 уклав договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О., реєстр. № 1360. За цим договором, ОСОБА_2 передав безоплатно у власність ОСОБА_3 (який є сином позичальника) квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,5 кв.м. Таким чином, на переконання кредитора, ОСОБА_2 вчинив фраудаторний правочин на шкоду кредитору, з метою приховання цього майна від звернення стягнення на нього в майбутньому. При цьому, спірна квартира була безоплатно передана у власність рідній особі позичальника, тобто не вибула з власності сім`ї, а лише було змінено титульного власника такої квартири, що вказує на недобросовісні дії, направлені на уникнення від звернення стягнення на квартиру. Зазначає, що надалі, 15.07.2024 року ОСОБА_3 (син позичальника) відчужив на користь ОСОБА_4 (своєї матері та дружини позичальника) шляхом укладення договору дарування квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,5 кв.м. Зі змісту договору дарування вбачається, що під час укладення вказаного договору від імені ОСОБА_3 діяв його батько, позичальник ОСОБА_2 , на підставі довіреності, посвідченої державним нотаріусом Штату Нью-Йорк, Гаррі Мілман, № 01МІ5031581.

Представник позивача зазначає, що складається ситуація, за якої квартира, яку відчужив боржник з метою ухилення від виконання свого зобов`язання, постійно перебуває у власності сім`ї боржника, але право власності на об`єкт нерухомості реєструється на найближчих родичів ОСОБА_2 , а не на самого боржника, який і був первинним власником квартири. Стверджує, що після безоплатного відчуження спірного майна на користь сина, ОСОБА_2 продовжує проживати в ньому, що доводить, на думку представника позивача, укладення позичальником саме фраудаторного правочину, вчиненого на шкоду кредитору. Сім`я боржника продовжує користуватись вказаною квартирою, при цьому кредитор позбавлений можливості звернути стягнення на таке майно та домогтися виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості.

Указані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою судді від 04.02.2025 року провадження по справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання на 03.03.2025 року на 12.00 год.

Одночасно з подачею позовної заяви, представник позивача надав заяву, в якій просив вжити заходи забезпечення позову шляхом встановлення заборони на відчуження нерухомого майна, а саме: квартиру АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 (РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Ухвалою суду від 13.02.2025 року вжито по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Бондарев Роман Володимирович про визнання правочину недійсним та припинення права власності, - заходи забезпечення позову. Встановлено заборону на відчуження нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

03.03.2025 року до канцелярії суду від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи

За клопотанням представника відповідача, для надання можливості ознайомитися з матеріалами справи, підготовче судове засідання, призначене на 03.03.2025 року, було відкладено до 01.04.2025 року до 10.00 год.

14.03.2025 року до канцелярії суду від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 надійшов Відзив на позовну заяву, в якому він просив застосувати позовну давність до позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»; у задоволенні позовних вимог просив відмовити.

17.03.2025 року через систему «Електронний суд» від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» - Коваленка Сергія Олеговича надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи.

21.03.2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 24.03.2025 року), від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» - Коваленка Сергія Олеговича надійшла заява про продовження процесуального строку на подання відповіді на відзив на позовну заяву.

26.03.2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 27.03.2025 року), від представника позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» - Коваленка Сергія Олеговича надійшла Відповідь на відзив на позовну заяву.

31.03.2025 року до канцелярії суду від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 надійшли заперечення на Відповідь на відзив на позовну заяву.

Протокольною ухвалою суду від 01.04.2025 року підготовче провадження по цивільній справі було закрито та призначено справу до розгляду по суті у судове засідання на 15.05.2025 року на 12.00 год.

14.05.2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 15.05.2025 року), від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 надійшла заява, в якій він просив судове засідання, яке призначено на 15.05.2025 року о 12 годині 00 хвилин, відкласти на іншу дату.

За клопотанням представника відповідача, судове засідання, призначене на 15.05.2025 року, було відкладено до 16.06.2025 року до 10.00 год.

14.05.2025 року через систему «Електронний суд» (зареєстровано 15.05.2025 року), від представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 надійшла заява про внесення додаткових відомостей про учасника справи для доступу до цієї електронної справи.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

Представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» Башук Денис Сергійович у судовому засіданні, призначеному на 16.06.2025 року, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Бондарев Роман Володимирович у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 01 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 було укладено Кредитний договір №05/04/2008/840-К/405, за умовами якого банк надає позичальнику кредитні кошти в розмірі 192024 доларів США, строком до 31.03.2028 року. За умовами Кредитного договору, позичальник зобов`язувався здійснювати повернення кредитних коштів у вигляді щомісячних мінімальних необхідних платежів в розмірі 2 270 доларів США до 03 числа кожного місяця. Банк виконав свої зобов`язання за вказаним кредитним договором та видав ОСОБА_2 кредитні кошти в розмірі 192 024 дол. США.

01 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Безуля О.М., реєстр. № 698. Предметом іпотеки за вказаним договором виступило нерухоме майно, а саме: земельна ділянка, площею 0,10 га, розташована на території Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, кадастровий номер :01:001:1810, та земельна ділянка, площею 0,10 га, розташована на території Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, кадастровий номер :01:001:1811.

17.09.2012 року ОСОБА_2 укладав Договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О., реєстр. № 1360 (копія додається). За цим Договором, ОСОБА_2 передав безоплатно у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,5 кв.м.

11.09.2014 року ПАТ КБ «Надра» звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про погашення заборгованості за Кредитним договором. Вимога була отримана ОСОБА_2 особисто 23.09.2014 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання.

02 квітня 2015 року заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси у справі №520/14985/14-ц позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» було задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «КБ «Надра» загальну суму заборгованості в розмірі 373 160,67 доларів США. Рішення не було оскаржене та набрало законної сили.

27.03.2020 року було проведено електронний аукціон № UA-EA-2020-03-05-000053-b за лотом № GL3N216954 за кредитним портфелем, що складається з прав вимоги за 187 кредитними договорами, що забезпечені іпотекою та 1 беззаставним кредитним договором. Переможцем визнано ТОВ «Консалт Солюшенс» , що підтверджується протоколом електронного аукціону № UA-EA-2020-03-05-000053-b.

24.04.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 125. За змістом пункту 1 даного договору банк відступив Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набув права вимоги Банку до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у Додатку 1 до цього Договору, надалі за текстом Боржники, за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), та/або договорами поруки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього Договору, надалі за текстом «Основні договори», надалі за текстом Права вимоги. Новий кредитор сплачує Банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим Договором.

ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «КБ «Надра» кошти в порядку пункту 4 Договору до моменту набуття чинності Договором у розмірі 8 868 842,93 гривень без ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 94 від 22.04.2020 року.

За змістом пункту 2 Договору Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього Договору, набуває усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, права, що випливають із судових справ, виконавчих проваджень, право отримання коштів від реалізації заставного майна за Основними договорами, тощо.

За змістом пункту 158 Додатку № 1 до Договору № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги від 24.04.2020 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , за кредитним договором №05/04/2008/840-К/405 від 01.04.2008 року. Крім того, за змістом цього ж пункту Додатку № 1 до Договору № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги від 24.04.2020 року вбачається, що заборгованість за вказаним кредитним договором, станом на момент відступлення прав вимоги складає: 191 008,58 дол. США по тілу кредиту; 152 295,18 дол. США за відсотками по кредиту.

ТОВ «Консалт Солюшенс» є фінансовою установою згідно Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи від 29 серпня 2019 року та здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг № 1739 від 10.09.2019 року.

15.09.2020 року ухвалою Київського районного суду м. Одеси по справі № 520/14985/14-ц було замінено сторону стягувача ПАТ «КБ «Надра» його правонаступником ТОВ «Консалт Солюшенс».

21.06.2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Бондаревим Р.В. відкрито виконавче провадження № 72093736 з примусового виконання виконавчого листа № 520/14985/14-ц про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

15.07.2024 року ОСОБА_3 відчужив на користь ОСОБА_4 шляхом укладення договору дарування квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 73,5 кв.м. Договір було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Степановою І.А., реєстр. № 1419.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).

Одним і з визначених у статті 16 ЦК України способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути є визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої).

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» посилається на вимоги частини п`ятої статті 203, статей 215, 234 ЦК України і зазначає, що оспорюваний договір має ознаки фраудаторності, оскільки вчинений сторонами з метою уникнення у майбутньому відповідальності дарувальника (відповідача) за невиконання кредитних зобов`язань.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Верховний Суд у Постановах від 20 серпня 2024 року у справі № 700/337/23 (провадження № 61-6444св24), від 10 липня 2024 року у справі № 201/3274/21 (провадження № 61-4014св23), від 16 червня 2021 року у справі №747/306/19 (провадження № 61-1272св20) виснував, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами (позиція Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 вересня 2022 року у справі № 369/8077/19 (провадження № 61-21207св21)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто правовим наслідком недійсності договору є за своєю суттю «нівелювання» правового результату, породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі). Указаний висновок викладено в Постановах Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 201/3274/21 (провадження № 61-4014св23), від 22 листопада 2023 року у справі № 128/1878/20 (провадження № 61-2477св23)).

У ЦК України закріплений підхід, за якого оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки в разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що перебуває в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину. Указана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), виснувала, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Тобто Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Необхідно враховувати, що саме собою невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Договір як приватноправова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватноправовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Указана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20.

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Він може бути як одностороннім, так і багатостороннім за складом учасників, які об`єднуються спільною метою щодо вчинення юридично значущих дій.

У Постановах Верховного Суду від 09 серпня 2024 року у справі № 361/155/21 (провадження № 61-3612св24), від 29 червня 2022 року у справі № 750/11492/19 (провадження № 61-4044св21) вказано, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. Водночас та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2 на праві приватної власності, не була предметом іпотеки, не мала жодних інших обтяжень, тому, на думку суду, не існувало жодних обмежень щодо розпорядження останньою.

Выдмовляючи у задоволенны позову, суд бере до уваги, що оспорюваний договір дарування був укладений 17.09.2012 року, за два роки до подання ПАТ КБ «Надра» позову до суду про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором.

На момент укладення договору дарування 17.09.2012 року, відповідачем ОСОБА_2 у якості забезпечення знання зобов`язання за кредитним договором було передано ВАТ КБ «Надра» дві земельних ділянки в іпотеку.

Згідно з п.1.2 Договору іпотеки, вартість предмета іпотеки, сторони узгодили в 1064200 гривень. При цьому, відповідно до п.1.Кредитного договору, розмір кредиту становить 192024 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ, станом на 01.04.2008 року, складало 954359,28 гривень, тобто менше ніж вартість предмета іпотеки на 109840,72 гривні.

Таким чином, на момент укладення оспорюваного договору дарування, надані в іпотеку об`єкти нерухомості були достатніми для задоволення вимог кредитора та перевищували тіло кредиту.

Суд не приймає до уваги надану представником позивача Довідку оцінювача ФОП ОСОБА_5 №11 від 21.03.2025 року, в якій зазначено, що примірна ринкова вартість земельної ділянки з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, площею 0,1 га, яка розташована: Фонтанська сільська рада, Комінтернівський район, Одеської області аналогічній земельній ділянці з цільовим призначенням: для індивідуального садівництва, площею 0,1 га, яка розташована: Фонтанська сільська рада, Комінтернівський район, Одеської області, кадастровий номер :01:001:1811 на березень 2025 року складає 00 гривень.

Ця довідка є неналежним та недопустимим доказом, оскільки не є висновком судового експерта, оцінювач не попереджена про кримінальну відповідальність.

Також суд звертає, що матеріали справи не містять звіту про оцінку майна, а лише відповідь на запит ТОВ «Консалт Солюшенс».

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 914/881/17 (провадження № 12-18гс18) викладено висновок про те, що чинним законодавством України передбачені підстави відповідальності суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання в разі неналежного виконання (зокрема, недостовірність чи необ`єктивність оцінки майна) ним своїх обов`язків. Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина 1 статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України»).

Розглядаючи недобросовісну поведінку як делікт, при укладенні правочину у відповідача не було ані умислу, ані намірів на порушення прав кредитора, враховуючи обізнаність відповідача у наявності іншого нерухомого майна, за рахунок якого, вимоги банку могли бути задоволені.

Разом з тим, умови, за яких правочин може бути визнаний недійсним, повинні існувати саме на момент укладення спірного правочину, а саме, дефект форми, волі, волевиявлення.

Відповідно до кредитного договору, строк його виконання 31.03.2028 року. Тобто на момент укладення оспорюваного правочину, строк виконання зобов`язання не настав. Враховуючи це, банк пред`явив письмову вимогу щодо повернення кредиту у 2014 році, тому саме цей момент можна вважати настанням строку виконання зобов`язання, з огляду на положення ст.ст. 1053,1054 ЦК України.

У судовому засіданні, представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_1 пояснив, що ОСОБА_2 уклав договір дарування із сином, оскільки останній не мав власного житла. У свою чергу, ОСОБА_2 хоч і залишився зареєстрованим у вказаній квартирі, фактично у ній не проживав, а мешкав у квартирі тещі за адресою: АДРЕСА_3 , що було зумовлено необхідністю догляду за останньою через похилий вік. Разом з тим, з огляду на виїзд сина ОСОБА_3 у листопаді 2023 році за межі території України після звільнення з лав ЗСУ, останній доручив відповідачу подарувати від його імені спірну квартиру матері, враховуючи те, що син не планував повертатись і вказаний об`єкт нерухомості став йому не потрібен, що цілком відповідає правомочностям власника нерухомого майна.

Таким чином, станом на вересень 2012 року, судом встановлено достатність майна, наявного у боржника, для задоволення вимог його кредитора, що свідчить про те, що, укладаючи у оспорюваний у цій справі договір дарування майна, його власник (відповідач у справі) мав підстави вважати, що він діє добросовісно, так як наявного у нього іншого майна, переданого в іпотеку, достатньо для задоволення вимог кредитора (позивача у справі).

Поважність причин тривалого невиконання заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.04.2015 року представником позивача у судовому засіданні доведено не було.

Отже, оспорювані договори дарування ознак фраудаторних правочинів не мають, так як у боржника було наявне інше майно, за рахунок якого він міг відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором, тому права кредитора щодо погашення боргу були повністю захищені.

Таким чином, оспорювані договори дарування не були вчинені на шкоду кредитору, а були спрямовані на настання реальних правових наслідків, які ними обумовлювалися.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року ), постанови КЦС ВС від 07.10.2020 року у справі №465/3586/17, від 08.10.2020 у справі №712/22134/12, від 05.10.2020 у справі № 347/637/18, від 27.10.2020 у справі №243/11349/18.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року), Постанови КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 року №161/4641/17, 20.10.2020 року у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 року у справі №585/2958/17, від 12.101.2020 року у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 року у справі №161/7515/15-ц.

Враховуючи наведене та характер даного рішення, суд вважає за можливе не наводити відповіді на кожен аргумент позивача. Більше того, наведення відповідних відповідей суд вважає неможливим з огляду на те, що такі відповіді, які не мають жодного значення для вирішення даної справи, можуть обмежити у встановленні певних обставин суд в межах вказаної справи.

Відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи, що даним судовим рішенням відмовлено в позові, тому понесені позивачем судові витрати необхідно віднести на його рахунок.

Керуючись статтями 3, 13, 202, 203, 215, 234, 717 ЦК України, 3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , третя особа приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Бондарев Роман Володимирович про визнання правочину недійсним та припинення права власності, - залишити без задоволення.

У разі набрання рішенням законної сили, скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 13.02.2025 року, а саме скасувати заборону на відчуження нерухомого майна квартири АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_4 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. М. Куриленко