печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 року

Печерський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Ільєвої Т.Г.,

при секретарі судових засідань Кошелюк Д.О.

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1

представника відповідача - Кеню Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №757/33682/23-ц за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп», за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом шляхом зняття з нього обтяження у вигляді застави рухомого майна та виключення записів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп», за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом шляхом зняття з нього обтяження у вигляді застави рухомого майна та виключення записів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Мотивуючі заявлені вимоги, позивач зазначає, що в липні 2015 року, не будучи поінформованою про те, що автомобіль має обтяження, у встановленому законом порядку за відплатним договором купівлі- продажу придбала автомобіль у приватну власність у його колишньої власниці ОСОБА_3 .

Державна реєстрація автомобіля, як це передбачено законодавством, відбулася 29.07.2015 року у Центрі ДАІ 4805 м. Миколаєва, що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС України від 27.03.2019 № 31/247аз.

Так, у травні 2023 року позивач мала намір відчужити даний транспортний засіб, однак перебування останнього у заставі, виявилося перешкодою для укладення договору купівлі-продажу і перереєстрації.

Відтак, позивач зазначає, що її права як добросовісного набувача майна порушуються, що стало піставою для звернення до суду.

З врахуванням зазначеного, позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні транспортним засобом шляхом скасування (припинення) обтяження рухомого майна у виді застави і заборони відчуження із внесенням відповідних відомостей до Державного реєстру обтяжень рухомого майна на об`єкт обтяження: автомобіль марки - SUBARU, модель - OUTBACK, тип - легковий універсал - В, 2011 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 , що в даний час зареєстрований за ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 .

08.08.2023 ухвалою суду було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного проовадження.

11.10.2023 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 24.05.2012 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ БАНК» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №R5B, який було забезпечено заставою, предметом якої був автомобіль марки - Subaru, модель Outback 2.5, тип - легковий універсал-В, 2011 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

На підставі укладеного Договору застави, до Державного реєстру обтяжень рухомого майна було зареєстровано запис щодо обтяження Предмета застави.

Однак, у зв`язку із порушенням ОСОБА_3 умов Кредитного договору щодо повного та своєчасного поверненім кредиту, Банком подано позов про стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Разом з цим, як стверджує відповідач, дане рішення досі не виконане, сума боргу не повернута, оскільки на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Закарпатської області Крегула І.І. перебуває виконавче провадження № НОМЕР_5 з виконання зазначеного рішення.

Також зазначено, що 22.01.2018 року між AT «ВТБ БАНК» та ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» укладено Договір відступлення прав вимоги за договорами застави №220118аз, посвідченого 22.01.2018 року Пономарьовим В.Ю., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, та зареєстровано в реєстрі за реєстровим №21.

Відтак, відповідач, як новий кредитор, заперечує щодо задоволення позовних вимог, оскільки вважає, що транспорний засіб вибув з застави неправомірно, оскільки в реєстрі були зазначені відомості про обтяження та ОСОБА_3 , не погоджуючи дії щодо відчуження Предмета застави з обтяжувачем, відчужила автомобіль.

Окрім цього, представник відповідача вважає, що ОСОБА_2 , у зв`язку із набуттям на нього права власності, автоматично набула обов`язків заставодавця.

З врахуванням зазначеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

15.11.2023 представником позивача було подано відповідь на відзив, в якій зазначено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.03.2020 року у справі № 489/1643/19 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Укрфінанс Груп" до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет застави, було відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21.05.2020 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальність "Фінансова компанія "УКРФІНАНС ГРУП" було задовольнено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2020 року було змінено в частині підстав відмови в позові в редакції мотивувальної частини цієї постанови. В іншій частині судове рішення залишено без зміни.

Також ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.08.2022 року у справі № 489/855/21 провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, автомобіль, було закрито, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Таким чином, представник позивача вказує, виникнення у відповідача права звернення стягнення на предмет застави не кореспондує виникнення у позивача обов`язків боржника, оскільки для цього, як зазначено у законі, має бути рішення суду, тобто, йдеться про юридичний склад, право відповідача на звернення стягнення на предмет застави та рішення суду з цього приводу.

Окрім цього, зазначено, що відступлення прав заставодержателя на користь відповідача відбулося за Договором відступлення прав вимоги за договором застави № 220118аз від 22.01.2018 року між АТ «ВТБ БАНК» та ТОВ «Укрфінанс груп».

Відомості ж про заміну обтяжувача були внесені до Державного реєстру 01.02.2018 року. Таким чином, зміни були внесені з порушенням (перевищенням на 10 днів) передбаченого законом строку, що є однозначною і незаперечною підставою стверджувати, що відповідач, відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» права на звернення стягнення на предмет застави, яким є автомобіль, не має і ніколи не мав.

15.02.2024 ухвалою суду було відмовлено в прийняті зустрічної позовної заяви.

11.11.2024 постановою Київського апеляційного суду аплеяційну скаргу відповідача було залишено без задоволення, матерали справи було повернуто до суду першої інстанції.

16.04.2025 ухвалою суду було залучено до участі у цивільній справі № 757/33682/23-ц ОСОБА_3 , у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги.

В судовому засіданні представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до прийшов до наступних висноків.

Так, судом встановлено, що 24.05.2012 року між АТ «ВТБ Банк» та фізичною особою ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № R5В, за яким остання отримала 235 000 грн. кредитних коштів, для придбання автомобіля, на строк до 24.05.2019 року.

24.05.2012 року на забезпечення виконання кредитних зобов`язань між тими ж сторонами укладено Договір застави, за яким у заставу передано автомобіль марки SUBARU модель OUTBACK, тип - легковий універсал - В, 2011 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 .

Відповідно до п.4.2 Договору застави, заставодавець вправі розпоряджатися предметом застави (у т.ч., але не виключно, відчужувати, заставляти, здавати в оренду/лізинг, передавати іншим особам (у т.ч. в управління), видавати довіреності на розпорядження та керування предметом застави, знімати з обліку) тільки з письмової згоди Заставодержателя (ПАТ «ВТБ Банк»).

Дане обтяження було зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Також, вбачається, що вищевказаний автомобіль 23.05.2012 року був зареєстрований за фізичною особою ОСОБА_3 , що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС України від 27.03.2019 року № 31/247аз.

Позивач стверджує, що не була проінформована про те, що автомобіль має обтяження, у встановленому законом порядку за відплатним договором купівлі- продажу, придбала автомобіль у приватну власність у його колишньої власниці ОСОБА_3 .

Окрім цього, встановлено, що 26.01.2018 року Заводським районним судом м. Миколаєва по цивільній справі №487/4831/17 позовні вимоги Банку до ОСОБА_3 задоволено, та ухвалено рішення про стягнення заборгованості за Кредитним договором у розмірі 180 440,24 грн., яка складається із: 163928,61 грн. боргу за кредитом з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних; 8871,75 грн. боргу за процентами з урахуванням інфляційних втрат та трьох відсотків річних; 7639,88 грн. пені.

Однак, позивач вказує, що у липні 2015 році придбала транспортний засіб у ОСОБА_3 на підставі оплатного договору. Державна реєстрація транпортного засобу, відбулася 29.07.2015 року - у Центр ДАІ 4805 м. Миколаєва, що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС України від 27.03.2019 № 31/247аз.

Таким чином, позивач вважає, що відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, остання набула статусу власника і добросовісного набувача, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 .

У травні 2023 року позивач мала намір відчужити даний транспортний засіб, однак було встановлено перебування його у заставі, що стало перешкодою для укладення договору купівлі-продажу і перереєстрації.

Так, з витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 01.02.2018 року № 54740181 були внесенні відомості про заміну обтяжувана до Державного реєстру 01.02.2018 року, на підставі договору про відступлення прав вимоги за договором застави № 220118аз укладено 22.01.2018 року.

Відтак, позивач вважає, що вказані зміни були внесенні з порушенням, оскільки ТОВ «ФК «УКРФІНАНС ГРУП» права на звернення стягнення на предмет застави немає.

З доводів та матеріалів справи встановлено, що 22.01.2018 року між АТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» укладено Договір про відступлення права вимоги грошових зобов`язань за фінансовим кредитом» №220118нв та Договір про відступлення права вимоги за договором застави № 220118аз, в яких зазначено, що первісний кредитор (ПАТ «ВТБ Банк») передає (відступає) своє право вимоги до боржника ( ОСОБА_3 ), а новий кредитор (ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп») набуває право вимоги за Кредитним договором та Договором застави.

Вбачається, що після укладення зазначених договорів були внесенні зміни щодо обтяження, про які зазначає позивач, що стало підставою для подачі ряду позовів до позивача.

Відтак, встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.03.2020 року у справі № 489/1643/19 у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Укрфінанс Груп" до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет застави, було відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21.05.2020 року, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальність "Фінансова компанія "УКРФІНАНС ГРУП" було задовольнено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 березня 2020 року змінити в частині підстав відмови в позові в редакції мотивувальної частини цієї постанови. В іншій частині судове рішення залишити без змін.

У даній постанові апеляційний суд зазначив, що не може погодитись з іншим висновком суду першої інстанції про те, що безперешкодне переоформлення предмету в органах ДАІ у липні 2015 року, та твердження відповідачки, що ОСОБА_3 мала дозвіл банку на реалізацію автомобіля, також доводить відсутність підстав для звернення стягнення на предмет застави. Такий висновок є лише припущенням суду та будь-якими доказами не підтверджено.

Також ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 15.08.2022 року у справі № 489/855/21 провадження за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінанс Груп» до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави, автомобіль, було закрито, на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Таким чином, представник позивача вважає, що в судовому порядку право нового кредитора на звернення стягнення на предмет застави - автомобіля, що належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, не встановлене, а спір між позивачем і ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» з приводу звернення стягнення на предмет застави вже остаточно вирішено в судовому порядку.

Відтак, сторона позивача стверджує, що із-за об`єктивної відсутності у обтяжувача ТОВ «Фінансова компанія «Укрфінанс груп» права на звернення стягнення на предмет застави, яким є автомобіль, наявність запису в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна про заставу автомобіля не створює для нього (обтяжувача) ніяких правових наслідків, але при цьому порушує суб`єктивні цивільні права добросовісного набувача - ОСОБА_2 , зокрема, щодо користування та розпорядження автомобілем , що послугувало підставою для звернення до суду.

З врахуванням зазначеного, суд прийшов до наступних всинків.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.

Положеннями пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість судового рішення. Частиною другою статті 129-1 Конституції України визначено позитивний обов`язок держави забезпечити виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження» обтяженням є право обтяжувача на рухоме майно боржника або обмеження права боржника чи обтяжувача на рухоме майно, що виникає на підставі закону, договору, рішення суду або з інших дій фізичних і юридичних осіб, з якими закон пов`язує виникнення прав і обов`язків щодо рухомого майна.

Відповідно до обтяження в обтяжувача і боржника виникають права і обов`язки, встановлені законом та/або договором.

Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна.

Відповідно до ст. 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно зі статтею 388 Цивільного кодексу України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Добросовісний набувач набуває право власності на таке рухоме майно без обтяжень.

У разі передачі рухомого майна в забезпечення боржником, який не мав на це права, таке забезпечення є чинним, якщо в Державному реєстрі немає відомостей про попереднє обтяження відповідного рухомого майна.

Правові наслідки реєстрації обтяження визначені у статті 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження», в якій, зокрема, зазначено, що реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження», якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом

Згідно ст. 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяження» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжував має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов`язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Також, ст. 27 Закону України «Про заставу» передбачено, що застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.

Застава зберігає силу і у випадках, коли у встановленому законом порядку відбувається уступка заставодержателем забезпеченої заставою вимоги іншій особі або переведення боржником боргу, який виник із забезпеченої заставою вимоги, на іншу особу.

Частиною 2 ст. 586 ЦК України передбачено, що заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом.

У пункті 2 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830, визначено, що державний реєстр обтяжень рухомого майна (далі - Реєстр) - єдина комп`ютерна база даних про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також про звернення стягнення на предмет обтяження; держатель Реєстру - Мін`юст, що забезпечує ведення Реєстру; адміністратор Реєстру - державне підприємство, що належить до сфери управління Мін`юсту, що відповідає за технічне, технологічне та програмне забезпечення Реєстру, збереження та захист даних, що містяться у Реєстрі; реєстратори - суб`єкти, уповноважені держателем Реєстру надавати послуги з державної реєстрації відомостей про виникнення, зміну, припинення обтяжень, а також звернення стягнення на предмет обтяження, приймати заяви, видавати завірені витяги з Реєстру та виконувати інші функції, передбачені цим Порядком.

Підставою для внесення запису про припинення обтяження до Реєстру відповідно до статей 43 та 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та пункту 24 Порядку ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, є заяви обтяжувача чи уповноваженої ним особи. Обтяжувач чи уповноважена ним особа має право в будь-який час подати заяву про припинення обтяження і виключення запису з Реєстру чи про продовження строку дії реєстрації не більш як на п`ять років. Після припинення обтяження обтяжувач самостійно, на письмову вимогу боржника чи особи, права якої порушено внаслідок наявності запису про обтяження, протягом п`яти днів зобов`язаний подати реєстратору заяву про припинення обтяження і виключення його з Реєстру. Відомості про припинення публічного обтяження підлягають державній реєстрації протягом п`яти днів після його припинення. Проведення реєстрації відомостей про припинення публічного обтяження покладається на уповноважений орган чи на уповноважену ним особу. Записи про обтяження, які втратили чинність, підлягають виключенню з Реєстру через шість місяців після реєстрації відомостей про припинення обтяження.

Також, ч.1 ст.388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Так, судовим розглядом встановлено, що автомобіль марки - SUBARU, модель - OUTBACK, тип - легковий універсал - В, 2011 року випуску, колір - сірий, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2 був предмотом забезпечення виконання вимог за кредитним договором від 24.05.2012 між Банком та ОСОБА_3 .

Реєстрація обтяження предмету застави відбулась 24.05.2012.

Разом з цим, позивач набула права власності на зазначений транспортний засіб у липні 2015 року, що підтверджуться свідоцтвом про реєстрацію транспорного засобу № НОМЕР_4 , дата реєстрації 29.07.2015.

Згідно витягу, який долучено представником відповідача до відзиву, вбачається, що було зареєстровано обтяження 24.05.2012 на даний транспортний засіб, на підставі Договору застави від 25.05.2012. Відомості про обмеження відчуження здійснюються за погодженням з обтяжувачем.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що, на момент реєстрації транспортного засобу, було наявне обтяження на транспортний засіб, а інших доказів суду не було надано.

Відтак, категорично стверджувати про те, що відповідач немає права у відповідності до договору відступлення прав вимог внести відомості про обтяження, суд не може, оскільки дане право є неоскаржене, дані договори не визнанні недійсними або ж такими за якими право на вимогу за зобов`язанями не перейшло до нового кредитора.

Посилання позивача на рішення, про які зазначено вище, не вказують на відсутність прав у відповідача на предмет застави або ж прав вимоги за кредитними договором до боржника.

Таким чином, на думку суду, обтяження, зберігає свою силу і для нового власника обтяженого рухомого майна, а іншого суду не надано.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду України: від 03.04.2013 року у справі № 6-7цс13, від 19.11.2014 року у справі № 6-168цс14 та у постановах Верховного Суду: від 10.10.2019 року у справі № 463/3582/17 і від 18.12.2019 року у справі № 619/4033/18, від 05.02.2020 у справі № 761/3615/19, від 18.03.2020 у справі № 202/5584/18.

Окрім цього, стороною позивача не надано реальних доказів, що останньою під час купівлі транспорного засобу здійснювалась перевірка, не надано документів, на підставі яких здійснювалася купівля транспортного засобу та на підставі яких позивач реєструвала документи, а іншого позивач не вказує та не надає.

Загалом, суд прийшов до висновку, що стороною позивача обставини та обраний спосіб захисту належним чином не сформований та не викладений таким чином, щоб у суду були відсутні сумніви щодо зазначеного позивачем.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є необгрунтовані та частково спростовані стороною відповідача.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві.

Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17.

Так, під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи. Разом з тим позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог, а отже позов не підлягає задоволенню.

Разом з цим, суд звертає увагу, що позивач не позбавлена права відновити свої права шляхом обрання вірного способу захисту своїх прав та інтересів.

Питання щодо стягнення витрат на правову допомогу, понесених стороною відповідача, судом не вирішувалось, оскільки, на момент розгляду, доказів їх понесення не було надано суду.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 317, 388, 391, 586 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 9, 10, 43, 44 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ст. 27 Закону України «Про заставу», Порядком ведення Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 липня 2004 року № 830, ст. ст. 2, 4, 12, 13, 15, 76-82, 89, 95, 141, 174, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355, 15.5) Перехідних положень ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «УкрФінанс Груп», за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні транспортним засобом шляхом зняття з нього обтяження у вигляді застави рухомого майна та виключення записів з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання до Київського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст судового рішення виготовлено та проголошено 13.06.2025.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА