РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2025 м. Турка

Турківський районний суд Львівської області в складі: головуючий - суддя Ференц Р.І., секретар судового засідання Баранишин Д.В.,

Справа № 458/368/25

Провадження №2/458/166/2025

за участі сторін цивільного провадження:

позивач ОСОБА_1 не прибув.,

відповідач Боринська селищна рада Самбірського району Львівської області повноважний представник не прибув,

представник позивача адвокат Миньо М.М.,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог 1 ОСОБА_2 не прибула,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог 2 ОСОБА_3 не прибув,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог 3 ОСОБА_4 не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Турка Самбірського району Львівської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог 1: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог 2: ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог 3: ОСОБА_4 , про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

07.04.2025 року через канцелярію Турківського районного суду Львівської області представник позивача - адвокат Миньо М.М. подав позовну заяву ОСОБА_1 до Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, 1: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, 2: ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, 3: ОСОБА_4 , про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини, в якій позивач просить встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі своєю матір`ю, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.04.2025 року у провадження судді Турківського районного суду Львівської області Ференц Р.І. передана дана справа.

Предметом заяви є встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Підсудність є розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду. Територіальна підсудність є підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа. Критеріями даного виду підсудності зокрема виступають: місце проживання, місце заподіяння шкоди, місце знаходження майна, місце розгляду первісного позову тощо.

Справа підсудна Турківському районному суду Львівської області, оскільки відповідно до ч.1 ст.316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Критеріями даного виду підсудності зокрема виступає місце проживання заявника.

СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ СТОРІН ПО СПРАВІ.

Позиція особи, яка подала позов.

Позивач свої позивні вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 померла мати позивача, ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Карпатське Турківського району Львівської області, та до дня своєї смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Після смерті матері залишилося спадкове майно, а саме - житловий будинок разом з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Даний будинок був збудований батьками позивача, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які за життя не оформили правовстановлюючих документів на вказане майно. Однак мати позивача, ОСОБА_5 до дня своєї смерті також не оформила права на зазначене майно. Після смерті матері позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Федаща М. М., однак позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, ОСОБА_5 , оскільки ним було пропущено шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом, рекомендовано звернутися до суду. Позивач фактично проживав разом зі своєю матір`ю за вказано адресою, відтак прийняв спадщину на підставі ч. З ст. 1268 ЦК України, однак нотаріусом було усно надано роз`яснення, що нотаріусом відповідно до положень Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України береться до уваги лише зареєстроване місце проживання на території України згідно із довідкою по формі спадкування, а не фактичне місце проживання спадкодавця, навіть якшо спадкодавець за зареєстрованим місцем проживання не проживав, а у разі фактичного проживання спадкоємця без реєстрації разом зі спадкодавцем, слід надати рішення суду про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем.

Позиція відповідача.

Повноважний представник відповідача Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області в судове засідання не з`явився, за допомогою підсистеми «Електронний суд» надіслав клопотання, в якому просив суд розглядати справу без їх участі, позов визнають.

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 будучи повідомленими про місце, дату та час розгляду справи належним чином, в судових засіданнях участі не приймали, просили справу слухати у їхню відсутність, не заперечили проти позову.

Заяви (клопотання) учасників справи.

Стороною позивача 07.04.2025 року подано позовну заяву.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 подав 30.04.2025 року заяву про слухання справи у його відсутність, позов визнає.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_4 подав 30.04.2025 року заяву про слухання справи у його відсутність, позов визнає.

30.04.2025 року 26.05.2025 року відповідачем Боринською селищною радою Самбірського району Львівської області подано клопотання про розгляд справи у відсутність заінтересованої особи.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_2 подала 05.05.2025 року заяву про слухання справи у її відсутність, позов визнає.

Інших клопотань і заяв від сторін на адресу суду не надходило.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою суду від 11.04.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, відкрито підготовче провадження, призначено підготовче судове засідання, постановлено викликати в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, визнано явку сторін по справі в судові засідання обов`язковою, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження для подання відзиву на позовну заяву, визначено відповідачу п`ятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, відповідачу роз`яснено право подати зустрічний позов в строк протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання до суду відповіді на відзив, а відповідачу - заперечення.

Ухвалою суду 20.05.2025року закрито підготовче провадження у справі, призначено до судового розгляду по суті цивільну справу, визначено дати судових засідань.

Судові засідання по справі було призначено 01.05.2025 року, 13.05.2025 року, 20.06.2025 року.

Сторони по справі про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином і в передбачений законом порядок, що підтверджується судовою повісткою скерованою на їхнє ім`я, а також телефонограмами.

Враховуючи неявку учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд керується вимогами ч.1 ст.223 ЦПК України, якою передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Згідно вимог ст.131 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу зобов`язані під час провадження у справі повідомляти суд про зміну місця проживання (перебування, знаходження), роботи, служби. У разі неповідомлення про зміну адреси повістка надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку в порядку, визначеному ст.129 ЦПК України, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає.

Суд вважає, що немає порушення прав сторін, оскільки справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані щодо своєчасного повідомлення особи про місце і час розгляду справи та якщо не надійшло клопотання про відкладення цього розгляду.

Вирішуючи питання про розгляд справи у відсутність сторін по справі, суд враховує практику Європейського суду з прав людини стосовно критеріїв розумних строків, поведінку заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу (рішення у справах «Федіна проти України» від 02.09.2010 року, «Смірнова проти України» від 08.11.2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 05.02.2004 року тощо), а також приймаючи до уваги рішення ЄСПЛ від 03.04.2008 року у справі «Пономарьов проти України» яким наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження, враховуючи принцип судочинства, зазначений в практиці Європейського Суду з прав людини, яким визнано пріоритет публічного інтересу над приватним, суд прийшов до висновку про розгляд справи на підставі наявних у справі даних і доказів. Окрім цього, як зазначив ЄСПЛ у справі "Каракуця проти України" (заява №18986/06; п.57) суд зазначив, що це є обов`язок зацікавленої сторони виявляти особливу уважність, дбаючи про свої інтереси, та вживати необхідних заходів для отримання інформації про рух своєї справи (Teuschler v. Germany, №47636/99; Sukhorubchenko v. Russia, №69315/01, § 48; Gurzhyy v. Ukraine, №326/03.). Обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у п.35 рішення ЄСПЛ у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" визначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Подібна позиція цього суду викладена, також у рішеннях у справах "Олександр Шевченко проти України" (заява N 8371/02, п.27, та "Трух проти України" заява N 50966/99), де суд наголосив, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Судом при розгляді даної справи враховано позицію Верховного Суду відображену в п.34 постанови від 12.03.2019 року по справі №910/9836/18 де зазначено, що вжиття заходів для прискорення процедури розгляду є обов`язком не тільки для держави, а й в осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватись від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись з подіями процесу (рішення ЄСПЛ "Богонос проти Росії" від 05.02.2004 року).

Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи, відповідні до них правовідносини та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Стаття 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст..12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мета судового дослідження полягає у з`ясуванні обставин справи, юридичній оцінці встановлених відносин і у встановленні прав і обов`язків (відповідальності) осіб, які є суб`єктами даних відносин. Судове пізнання завжди опосередковане, оскільки спрямоване на вивчення події, що мала місце в минулому. Повнота судового пізнання фактичних обставин справи передбачає, з одного боку, залучення всіх необхідних доказів, а з іншого, - виключення зайвих доказів.

Вирішуючи питання щодо доказів, суд враховує інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено шляхом дослідження матеріалів справи сторін по справі, що сторони перебували в родинних відносинах, про що підтверджує свідоцтво про народження заявника.

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача, ОСОБА_5 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 в селі Карпатське Турківського району Львівської області, та до дня своєї смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті матері залишилося спадкове майно, а саме - житловий будинок разом з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Після смерті матері позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Постановою приватного нотаріуса Самбірського районного нотаріального округу Федаща М. М., однак позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері, ОСОБА_5 , оскільки ним було пропущено шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом, рекомендовано звернутися до суду.

Згідно довідки старости с. Комарники № 268 та № 269 від 05.04.2024 року позивач поховав матір за власні кошти, та прийняв у володіння та управління її спадкове майно.

Факт постійного проживання позивача ОСОБА_1 разом із своєю матір`ю ОСОБА_7 підтверджується поясненнями сусідів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .

Іншими можливими спадкоємцями першої черги спадкування є діти померлої матері ОСОБА_5 : донька спадкодавиці ОСОБА_2 , яка проживає за адресою Харківська область Красноградський район, село Вовківка; син спадкодавиці ОСОБА_3 , який проживає за адресою: Закарпатська область Ужгородський район с. Кам`яниця; син спадкодавиці ОСОБА_4 , який проживає за адресою: Закарпатська область Ужгородський район с. Минай, які на час смерті матері з нею не проживали та протягом терміну, визначеного ст. 1270 ЦК України до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини не зверталися.

Позивач є єдиним спадкоємцем майна померлої першої черги спадкування за законом.

Довідкою по формі спадкування № 242 від 18.03.2024року, відповідно до якої на день смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою АДРЕСА_1 , постійно проживав без реєстрації її син ОСОБА_1 .

Факт спільного проживання заявниці разом із спадкодавцем підтверджується оригіналом свідоцтва про смерть матері ОСОБА_5 , виданого при здійсненні державної реєстрації її смерті, чим підтверджується факт, що саме позивач замався питаннями державної реєстрації смерті матері та її похованням.

Судом також встановлено, що із заявою про встановлення факту проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини звернувся ОСОБА_1 .

В судовому засіданні досліджено письмові докази сторін по справі - свідоцтво про народження ОСОБА_1 , свідоцтво на одруження, світлини-фотографії, пояснення сусідів-односельців.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_1 , була знайома і знала ОСОБА_5 , 1938 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . До дня смерті з нею проживав її син ОСОБА_1 , чкий допомагав матері

Встановивши дійсні обставини справи, дослідивши докази заявника на обгрунтування заявлених вимог, суд вирішує дану справу з врахуванням наступних мотивів та норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановлене законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У Сімейному кодексі України поняттям «сім`я» охоплено склад осіб, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Фактичне співжиття осіб, котрі проживають спільно, може бути встановлено виключно рішенням суду.

В даній категорії справ суд зобов`язаний досліджувати докази встановлення факту проживання осіб, які перебувають в родинному і кровному споріднені.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 03.06.1999 року у справі №1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться: показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту; документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки; довідки з місця проживання, фотографії певних подій; документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази), докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства, заяви, анкети, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного та ін.

Особливе місце у доказуванні певних обставин у цій категорії справ займають факти спільних подорожей і відпочинку, спільна присутність на святах, показання свідків. За судовою практикою можна зазначити, що спільні подорож чоловіка та жінки підтверджують факту спільного проживання, підтверджує наявність відносин як чоловіка та жінки, факт спільного відпочинку свідчить про наявність про утворення родини та спільність побуту, про наявність взаємних прав та обов`язків між чоловіком і жінкою, які притаманні подружжю.

Показання свідків і спільні фотографії можуть бути підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю. Судовою практикою підтверджено, що лише показаннями свідків за відсутності інших доказів не може бути встановлений факт спільного проживання.

При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство - це сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти, мають певні права та обов`язки тобто передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання.

Що стосується вимоги про встановлення факту проживання, то судом встановлено наступне.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного.

Відповідно до ч. 1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом

Відповідно до ст.ст. 1268,1269,1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України(статті 1218,1231 ЦК України)

Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою

За змістом статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того, чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини

Так, відповідно до частин третьої і четвертої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 29.05.2024 у справі № 206/851/23 факт родинних відносин між фізичними особами встановлюється в судовому порядку, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки (постанова Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 144/1842/21 (провадження № 61-8262св23).

Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка в разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, в такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини (постанова Верховного Суду від 20.12.2023 у справі № 283/1742/21 (провадження № 61-11547св22).

У постанові від 10.04.2019 в справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів за наявності певних умов. Зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з подальщим вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

За наявності у вимогах про встановлення факту родинних відносин спору про право такий факт встановлюється у порядку позовного провадження.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально- медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Чинним законодавством України розмежовано поняття «місця проживання» та «зареєстрованого місця проживання», ч. З ст. 1268 ЦК України вжито термін «проживав», а не «був зареєстрований / місце проживання якого було зареєстроване», відсутність реєстрації місця проживання не може бути перешкодою для реалізації права на спадщину.

Таким чином, відсутність реєстрації місця проживання заявника за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові у справі № 484/747/17 від 10 січня 2019 року.

Судом також враховано те, що крім власне факту спільного проживання, є необхідність доведення факту наявності в сторін спільного бюджету, спільної участі у придбанні майна для спільного користування, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин і спільного проживання.

Суд прийшов до переконання, що сторони перебували у вказаний період у зареєстрованому шлюбі, спільно проживали, оскільки у вказаний період між ними були стосунки як між чоловіком і дружиною, в їх свідомих діях наявні ознаки юридичної визначеності по досягненню мети і поняття шлюбу - історично зумовленим узаконенням суспільної форми людських відносин і які узаконені державою з утвердженням обрядовості відносин, в якому би були чітко визначені права та обов`язки один відносно одного і дітей.

Вище вказане враховано судом, у зв`язку з чим суд приходить до переконання що вимогу про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини слід задовольнити.

Водночас, суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини сформовану у справі "Серявін та інші проти України" (заява N 4909/04), що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент.

Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 09.12.1994 року, серія A, №303-A, п.29).

Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.

Розподіл судових витрат між сторонами.

Вирішуючи питання судових витрат, суд виходить з наступного.

Судові витрати в цій справі складаються з судового збору.

Згідно з ч. 1 ст.141 ЦПК України в редакції Закону України №2147-8 від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У рішенні Конституційного суду України № 12-рп/2013 зазначено, що звернення до суду пов`язане з необхідністю сплати судового збору, що впливає на можливість доступу особи до правосуддя та отримання нею судового захисту, гарантованого ст.55 Конституції України.

Зазначене відповідає Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо заходів, що полегшують доступ до правосуддя від 14.05.1981 року № R (81) 7, якою визначено: «у тій мірі, в якій судові витрати становлять явну перешкоду доступові до правосуддя, їх треба, якщо це можливо, скоротити або скасувати» (пп. 12 п. D).

Питання повернення судового збору регламентовано ст.7 Законом України «Про судовий збір», де передбачено п`ять підстав для повернення сплаченого судового збору: 1) зменшення розміру позовних вимог або внесення суми судового збору у більшому розмірі, ніж було потрібно; 2) повернення заяви або скарги стороні за заявою (клопотанням) заявника; 3) відмова суду у відкритті провадження у справі; 4) залишення заяви або скарги без розгляду; 5) закриття (припинення) провадження у справі в усіх інстанціях.

Відповідно до процесуального кодексу, при винесенні рішення суддя повинен в обов`язковому порядку розподілити судові витрати між сторонами процесу. До судових витрат входить і судовий збір.

Процесуальним кодексом не включено до обов`язку суду здійснювати повернення сплаченого судового збору при обов`язковому розподілі судових витрат.

Згідно ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Згідно п.11 постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 року розміри ставок судового збору визначаються з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 01 січня календарного року, в якому відповідна позовна заява, інша заява і скарга подані до суду. При цьому ставки судового збору також визначаються розміром мінімальної заробітної плати, встановленої у році, коли позовну заяву, іншу заяву і скаргу було подано до суду.

Згідно долученої до заяви квитанції №3553-3383-7275-0969 від 12.03.2025 вбачається, що позивачем у АТ «ТАСКОМБАНК» (Govpay24) було оплачено судовий збір у сумі 1 221,20 грн за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, що підтверджується випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України, сформованою автоматизованою системою документообігу суду.

Оскільки позовні вимоги задоволено повністю, зважаючи на відсутність вимоги позивача про стягнення з відповідача оплаченого ним судового збору за позовну вимогу, суд не вирішує таку вимогу, не вирішує питання стягнення з відповідача на користь позивача оплаченого ним судового збору.

Приймаючи до уваги вище вказане, на підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2-5,10,12,19,23,27,28,258,259,268,272,273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Боринської селищної ради Самбірського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог 1: ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог 2: ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог 3: ОСОБА_4 , про встановлення факту спільного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини - задовольнити повністю.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 зі своєю матір`ю, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини, тобто на момент смерті ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Ознайомитись з текстом судового рішенням в електронній формі, сторони можуть за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: https://tk.lv.court.gov.ua/

Відомості про учасників справи згідно п.4 ч.5 ст.265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 ;

місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ; РНОКПП (для фізичних осіб) НОМЕР_1 .

Відповідач: Боринська селищна рада Самбірського району Львівської області;

юридична адреса, місцезнаходження за відомостями, внесеними до ЄДРЮОФОПГФ: вул. І.Франка,4 смт Бориня Самбірський район Львівська область 82547), ідентифікаційний код в .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_2 ;

місце реєстрації за адресою: 64041 с. Вовківка Берестинський район Харківська область; РНОКПП (для фізичних осіб) НОМЕР_2 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 ;

місце реєстрації за адресою: 89411 с. Кам`яниця Ужгородський район Закарпатська область; РНОКПП (для фізичних осіб) НОМЕР_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_4 ;

місце реєстрації за адресою: 89424 с. Минай Ужгородський район Закарпатська область; РНОКПП (для фізичних осіб) НОМЕР_4 .

Повне судове рішення складено 20.06.2025 року.

Суддя Р.І.Ференц