Справа № 473/2967/25
РІШЕННЯ

іменем України

"03" вересня 2025 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Булкат М.С.,

за участю секретаря судового засідання Багрін І.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вознесенську цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 щодо незаконної бездіяльності Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області, щодо не зняття (скасування) арешту з нерухомого майна боржниці, накладеному у виконавчому провадженні №9876249про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості,

ВСТАНОВИВ

В червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася зі скаргою, поданою в її інтересах адвокатом Лукіянчиним Ігорем Петровичем, на бездіяльність Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області, щодо не зняття (скасування) арешту з нерухомого майна боржниці, накладеному у виконавчому провадженні №9876249.

Ухвалою суду від 12 червня 2025 року скаргу було залишено без руху.

Ухвалою суду від 27 червня 2025 року скаргу ОСОБА_1 на незаконну бездіяльність Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області щодо невжиття заходів зі зняття (скасування) арешту з нерухомого майна боржниці, накладеного у виконавчому провадженні № 9876249, повернуто заявниці у зв`язку з ненаданням документів, зазначених в ухвалі про залишення скарги без руху.

У правовій позиції, сформованій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 серпня 2024 року у справі № 990/174/24 (провадження № 11-125заі24), вказано, що повернення позовної заяви з підстав недотримання вимог процесуального закону не може розцінюватися як порушення права особи на доступ до правосуддя. Зокрема, у пункті 6.16 зазначеної постанови вказано, що доводи про нібито позбавлення особи права на доступ до суду у зв`язку з поверненням позовної заяви є необґрунтованими, оскільки повернення позову з процесуальних підстав не позбавляє позивача права на повторне звернення до суду в порядку, встановленому законом. Таким чином, повернення позовної заяви відповідно до вимог статті 185 ЦПК України не перешкоджає реалізації права особи на судовий захист, за умови дотримання встановлених процесуальним законом вимог при повторному зверненні.

08 липня 2025 року представником заявниці Лукіянчиним І.П., подана апеляційна скарга на ухвалу про повернення скарги. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 11 серпня 2025 року ухвалу від 27 червня 2025 року було скасовано та направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

15 серпня 2025 року на адресу Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області надійшли матеріали справи.

Ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області судді ОСОБА_2 справу призначено до судового розгляду.

Скаржниця ОСОБА_1 (представник ОСОБА_3 ) звернулась до суду зі скаргою на «бездіяльності» та зобов`язання вчинити дії в порядку ст. 447-1 ЦПК України. Суд розглядає скаргу на бездіяльність та зобов`язання вчинити дії в порядку ст. 447-1 ЦПК України. ОСОБА_1 є власницею квартири у м. Вознесенськ. У 2008 році на підставі виконавчого листа по справі №2-1245 було відкрито виконавче провадження №9876249 щодо стягнення з неї боргу на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», у межах якого державним виконавцем було накладено арешт на її майно. 25.05.2009 року провадження завершено, виконавчий лист повернуто стягувачу, арешт з майна не знято, нові виконавчі документи не надходили.

Позивачка покликається на те, що відповідно до законодавства, зокрема Закону України №606-XIV, після завершення виконавчого провадження державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна. Строк пред`явлення виконавчого листа до повторного виконання сплив у 2010 році, а отже, відсутні будь-які правові підстави для подальшого утримання арешту. Тривале збереження обмеження без відкритого провадження порушує її право власності та суперечить практиці ЄСПЛ і позиції Верховного Суду, яка визнає подібне втручання незаконним.

Відмова Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі у знятті арешту з її майна є бездіяльністю та порушує її майнові права. З огляду на це просила визнати таку бездіяльність незаконною та зобов`язати відповідний орган ДВС скасувати арешт, накладений у провадженні №9876249.

В судове засідання заявниця ОСОБА_1 та її представник Лукіянчин І.П. не з`явилися, проте надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, в якій заяву підтримали у повному обсязі.

АТ «Райффайзен Банк» не з`явилися, проте надали суду заяву про розгляд справи без їх участі.

Перший відділ державної виконавчої служби у Вознесенському районі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м .Одеса) в судове засідання не з`явилися.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд відмітив, що в обґрунтуванні вимог скаржницею почергово надано абзаци, аналогічні «Мотивам, з яких виходить Верховний Суд та застосовані норми права» Постанови від 28 серпня 2024 року у справі № 947/36027/21, розглянутій Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду, обставини якої є нерелевантними щодо вимог скаржниці і стосуються інших обставин. Згідно з вимогами процесуального закону суд надає оцінку кожному аргументу скарги, оскільки зобов`язаний оцінювати як докази, так і доводи, обґрунтовувати своє рішення.

Так, наведено положення ст. 447 ЦПК України «Право на звернення із скаргою до суду». Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Також наведено положення статті 451 ЦПК України «Судове рішення за скаргою».

Наступним в обґрунтуванні міститься посилання на практику ЄСПЛ, зокрема на справу «Горнсбі проти Греції», п. 40 та інші аналогічні. У вказаному рішенні: «Суд наголошує, що, відповідно до усталеного прецедентного права, пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду (див. рішення у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece) від 27 серпня 1991 року, п. 59)». Дійсно, «право на справедливий суд», охоплює поняття «права на доступ до суду», а «виконання рішення» є складовою поняття «судового розгляду» у розумінні практики ЄСПЛ. Між тим, право на доступ до суду не є абсолютним і може бути обмежене, проте обмеження мають бути обґрунтованими, переслідувати легітимну мету та не позбавляти право його суті.

Крім того, скаржниця зазначає рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року і вказує: «Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу». З матеріалів справи вбачається, що Вознесенським міськрайонним судом Миколаївської області у справі № 2-1245/2008 р. було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 (солідарно) на користь ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» боргу у сумі 31354, 24. Згідно зазначеної позивачкою практики ЄСПЛ, сума її боргу ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» є «майном» ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розумінні статті 1 Першого протоколу. ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як особа, на користь якої таке рішення винесено, має підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості. Практика є нерелевантною щодо позовних вимог, натомість спрямовується на захист права ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» на виплату заборгованості.

В подальших обґрунтуваннях скаржниця описує норми Конституції України та Закону України № 606-ХІV «Про виконавче провадження», який діяв на час видачі виконавчого листа і втратив чинність натепер. А саме статті 11, 30, 47, 49 Закону. Далі приходить висновку, що «з огляду на наведені норми Закону № 606-ХІV, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим. Оскільки повернення виконавчого листа з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника». Суд погоджується з цими доводами. Дійсно, згідно вказаних положень Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, виконавче провадження не є закінченим.

В подальших обґрунтуваннях скаржниця покликається на Постанову Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17, що «як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів є стадією завершення виконавчого провадження» тощо. З цього приводу суд зазначає наступне. Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 скасовано Постанову Житомирського апеляційного адміністративного суду від 6 листопада 2017 року, а постанову Рівненського окружного адміністративного суду від 26 липня 2017 року залишено в силі. Сторонами у справі були Приватне підприємство і Рівненський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області. Позивач у касаційній скарзі навів доводи, що борг за виконавчими провадженнями, які були відкриті у зв`язку з виконанням виконавчого листа Рівненського окружного адміністративного суду №2-а-356 від 6 лютого 2012 року, у позивача відсутній. Суд касаційної інстанції засилив постанову суду першої інстанції, в якій, крім іншого, зазначено, що у ПП відсутня заборгованість перед бюджетами зі сплати податків і зборів. Тому суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для продовження арешту нерухомого майна позивача. Практика є нерелевантною щодо цієї скарги.

Принагідно суд зазначає положення щодо розмежування юрисдикції адміністративних і цивільних судів. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити з суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Водночас приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Таким чином, критеріями, за якими визначається належність юридичного спору до цивільного чи адміністративного судочинства, є: 1) суб`єктний склад правовідносин (суб`єктний критерій); 2) об`єкт судового захисту; 3) характер спірних матеріальних правовідносин; 4) пряма вказівка в законі на вид судочинства; 5) зв`язок вимог (основна та похідна). Що ж до непозовних вимог, то у зв`язку з відсутністю в адміністративному судочинстві непозовних проваджень (наказного, окремого), справи за такими вимогами в будь-якому разі не можуть бути віднесені до адміністративної юрисдикції (див. DOI 10.32782/2663-5666.2023.3.3). До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 23 листопада 2021 року у справі № 175/1571/15 (провадження № 14-51цс21), від 27 березня 2019 року у справі № 638/14011/16-ц (провадження № 14-656цс18), від 19 червня 2019 року у справі № 826/5806/17 (провадження № 11-290апп19), від 13 березня 2019 року у справі № 202/30/17 (провадження № 14-643цс18). Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

В подальших обґрунтуваннях (на а.с. 4 скарги) скаржниця вказує на непорушність права власності згідно Протоколу 1 Конвенції. На с. 3 скарги наведено інше тлумачення положень Протоколу 1: «Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу». ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», як особа, на користь якої таке рішення винесено, має підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості, а сума боргу є «майном» ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» у розумінні статті 1 Протоколу 1, згідно з тлумаченням наведеним на с. 3 скарги.

В подальших обґрунтуваннях скаржниця покликається на постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, в яких викладено положення про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. З цього приводу слід зазначити наступне. Обставини у справах, в яких було викладено ці позиції, не відповідають обставинам скарги. Так у справі № 2-356/12 підставою скасування арешту на майно боржника є «посилання заявника на погашення заборгованості на користь стягувача та відсутність відомостей про нього у Єдиному реєстрі боржників». Позивач у справі № 161/14034/20 також «усі зобов`язання за кредитним договором перед банком виконав повністю». Позивач у справі № 645/6694/15-ц просив «зобов`язати посадових осіб Міжрайонного ВДВС закінчити виконавче провадження у зв`язку із фактичним виконанням в повному обсязі рішення суду за виконавчим листом». У цих справах мова йде про відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача. Практика є нерелевантною.

В подальших обґрунтуваннях скаржниця покликається на норму Закону України № 606-ХІV «Про виконавче провадження», який діяв на час видачі виконавчого листа і втратив чинність натепер, щодо строків виконання (стаття 22). В продовження, зазначено норми Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII, чинного натепер, щодо строків пред`явлення виконавчого документа.

У підтвердження своєї правової позиції скаржниця покликається на правову позицію, викладену у постанові ВС від 28 серпня 2024 року в справі № 947/36027/21. У цій справі доводи касаційної скарги обґрунтовані тим, що скарга не могла бути розглянута судами в порядку цивільного судочинства, а підлягала розгляду за правилами адміністративного судочинства. Вони визнані такими, що «не заслуговують уваги». Суд вказав, що за загальними правилами процесуальних кодексів скарги на рішення, дії та бездіяльність службових осіб під час виконання судових рішень подаються за юрисдикцією того суду, який ухвалив судове рішення, що знаходиться на виконанні. Касаційну скаргу залишено без задоволення.

Врахувавши всі надані матеріали, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні скарги скаржниці, обґрунтовуючи це наступним.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що боржник, як сторона виконавчого провадження, у разі незгоди з арештом, який накладений державним або приватним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, не може пред`являти позов про зняття арешту з майна та бути позивачем за таким позовом, оскільки має право на оскарження дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Якщо суд помилково прийняв позов до розгляду, під час судового розгляду він має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України (справа № 712/12136/18, провадження № 61-4726сво19).

Суд розглядає скаргу згідно положень розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Згідно із положеннями статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до статті 50 Закону України № 606-XIV «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника тільки в разі закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі). На момент розгляду справи порядок зняття арешту з майна чи коштів боржника врегульовано частинами третьою, четвертою статті 59 Закону України № 1404-VIII «Про виконавче провадження». Аналіз наведеної норми свідчить, що зняття арешту з майна здійснюється шляхом винесення виконавцем постанови. Така постанова може бути винесена на підставі постанови начальника відповідного відділу державної виконавчої служби лише у разі порушення порядку накладення арешту, в усіх інших випадках виключно на підставі рішення суду.

Рішення Вознесенського міськрайонного суду № 2-1245/2008 року не виконано, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження не сплачено. Відтак заявниця не довела обов`язку державного виконавця щодо зняття арешту з її майна при поверненні виконавчого документа стягувачу. Таким чином, підстави для задоволення скарги про визнання протиправною бездіяльності начальника відділу державної виконавчої служби щодо не зняття арешту з майна при поверненні виконавчого документа стягувачу у виконавчому провадженні № 9876249 відсутні.

Вимоги скарги щодо зобов`язання виконавчої служби вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту з майна також не підлягають задоволенню, оскільки суд може зобов`язати державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення, зокрема вчинити дії щодо скасування (зняття арешту) лише за умови встановлення обґрунтованості скарги і визнання бездіяльності неправомірною.

Позиція суду відповідає правовим висновкам Верховного Суду. Так, у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22) Верховний Суд вказав наступне. Відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Схожі за змістом положенням містились у статті 25 цього ж Закону у редакції, чинній на час накладення арешту на майно боржника. Відповідно до положень частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент звернення заявника до суду із цією скаргою) підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону. Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні передбачені статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) підстави для зняття арешту з майна боржника. Чинна на дату винесення постанов про повернення виконавчого документу стягувачу редакція Закону України «Про виконавче провадження» (частина четверта статті 50) передбачала, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження.

Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що повернення виконавчого документа стягувачу на підставі статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час повернення виконавчих документів стягувачу) не встановлювало прямого обов`язку державного виконавця знімати арешт з майна боржника.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. У разі повного виконання виконавчого документа та сплати витрат, пов`язаних з його примусовим виконанням, підстави для збереження чинності арешту майна боржника відсутні (справа № 2/0301/806/11; провадження № 61-3814св22).

Як вбачається з відповіді начальника відділу Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на заяву від 29 травня 2025 року ОСОБА_4 , виконавче провадження завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у старій редакції), а саме: виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Отже, належність доказів це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

Скаржницею не було надано суду жодних доказів, які б підтверджували факт повного або часткового погашення заборгованості за виконавчим листом. Також у матеріалах справи відсутні будь-які інші документи, що могли б свідчити про виконання боржницею зобов`язання, зокрема у добровільному порядку.

Суд додатково роз`яснює скаржниці про наявність положень правової позиції ВП ВС «Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом установлених законом строків» (cправа № 2/1522/11652/11, провадження № 14-137цс24 від 14 травня 2025 року). У цій справі виплати здійснювались померлим скаржником, скаржниця була спадкоємцем, Банк надав довідку щодо відсутності заборгованості у скаржниці, однак суди першої та апеляційної інстанції відмовили в скасуванні арешту, оскільки доказів виплати скаржником було недостатньо. У таких випадках ВП ВС підтвердила загальну формулу щодо необхідності виконання виконавчого документа, сплати боргу, однак і щодо можливості відновлення виконавчого провадження і перевірки усіх обставин, зокрема щодо оплати, в його межах компетентним органом. Якщо таку оплату було здійснено.

Керуючись ст. 77,447 розділом VII ЦПК України, ст.ст. 1,47,50 Закону України «Про виконавче провадження» України суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 щодо незаконної бездіяльності Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області, щодо не зняття (скасування) арешту з нерухомого майна боржниці, накладеному у виконавчому провадженні №9876249 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: М. С. Булкат