Справа № 463/6794/23
Провадження № 2/463/403/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2025 року Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді: Стрепка Н.Л.,

з участю секретаря судових засідань: Онишкевича О.І.,

представника позивача: Гордєєвої О.В.,

представника відповідача: Мартиневича О.А.,

третьої особи: ОСОБА_1 ,

представників третіх осіб: Кузьмича В.В.,

Телішевського І.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом Львівської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в особі його законного представника ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, -

встановив:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, відповідно до якого просить зобов`язати ОСОБА_2 усунути перешкоди у здійсненні Львівською міською радою права користування та розпоряджання земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва - будинку АДРЕСА_1 за рахунок відповідача у справі.

Позов мотивує тим, що відповідно до договору дарування від 2 червня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, Троценко В.Г. подарував ОСОБА_3 4/5 частки в належному йому на праві власності житловому будинку на АДРЕСА_1 з відповідною частиною належних до нього господарських будівель, а саме - двох дерев`яних сараїв літер «Б» та літер «Г», цегляного сараю літера «В», огорожі з металевої сітки №1 та №2. Даний договір дарування було укладено між ОСОБА_13 , власником будинку АДРЕСА_1 та сином ОСОБА_3 з фактичною метою обміну частини будинку АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 (квартиру невістки ОСОБА_1 ). Після укладення вказаного договору дарування ОСОБА_13 приватизував квартиру на АДРЕСА_3 та переселився з будинку АДРЕСА_1 до вищевказаної квартири, в якій проживав з новою сім`єю до часу смерті у 2008 року. У власності ОСОБА_13 залишилась 1/5 частина будинку, а син ОСОБА_3 став власником 4/5 частин родинного будинковолодіння на АДРЕСА_1 .

Відповідно до розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №578 від 29 червня 1998 року «Про переобладнання господарської будівлі під житло по АДРЕСА_1 , ОСОБА_13 , як співвласнику будинковолодіння АДРЕСА_1 , було дозволено використовувати будівлю розміром 5 х 9,6 м після проведеної реконструкції під житло. Відповідно до розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №1110 від 6 листопада 1998 року «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку по АДРЕСА_1 » зазначеній будівлі сараю літера «В» було присвоєно будинковий номер АДРЕСА_1 . Відповідно до розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №1354 від 11 жовтня 2001 року «Про затвердження висновка ЛОДКБТІ та БО №1/2699 від 29 березня 2001 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку по АДРЕСА_1 , затверджено вказаний висновок, згідно якого ОСОБА_13 займає житлову кімнату літера 1-1 площею 18,4 кв.м. та сарай під літерою «Б», що складає 22% або 1/5 ідеальну частку, а ОСОБА_3 займає такі приміщення - підвал літера І площею 19,2 кв.м., підвал літера II площею 11,8 кв.м., тамбур літера І площею 8,5 кв.м., коридор літера 2-2 площею 5 кв.м., кухню літера 1-3 площею 6,8 кв.м., коридор літера 1-4 площею 1,8 кв.м., житлову кімнату літера 1-5 площею 17,4 кв.м., житлову кімнату літер 1-6 площею 15,4 кв.м., що складають 78 % або 4/5 ідеальну частину. В спільному користуванні залишаються огорожа, відмостка, ворота. Цим же розпорядженням ОСОБА_3 та ОСОБА_13 було зобов`язано звернутися у відділ приватизації державного житлового фонду Личаківської районної адміністрації для оформлення права власності. Відповідно до розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №1582 від 29 листопада 2001 року «Про оформлення права власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_4 гр. ОСОБА_13 » відділ приватизації державного житлового фонду Личаківської районної адміністрації зобов`язано видати ОСОБА_13 свідоцтво про право власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 18,4 кв.м., житлова 18,4 кв.м., сарай «Б» -19,1 кв.м., загальна площа будинку - 73,3 кв.м, житлова - 51,2 кв.м., площа приміщень не включена в загальну - 31 кв.м., та свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 загальною площею 22 кв.м., житлова - 9,6 кв.м., сарай «Г» - 4,1 кв.м. На підставі даного розпорядження ОСОБА_13 було видано свідоцтво про право власності на будинок № НОМЕР_1 від 29 листопада 2001 року - на 1/5 частину будинку на АДРЕСА_1 загальною площею 18,4 кв.м. з сараєм «Б» -19,1 кв.м. та свідоцтво про право власності на будинок № НОМЕР_2 від 29 листопада 2001 року на будинок АДРЕСА_1 загальною площею 22 кв.м. з сараєм «Г» - 4,1 кв.м. Проте, згідно з актом службового розслідування комісії від 27 грудня 2004 року та акту комісії від 27 квітня 2007 року встановлено відсутність акту прийняття та введення в експлуатацію будинку АДРЕСА_1 та незаконність розпоряджень виконкому Личаківської районної адміністрації щодо оформлення права власності на будівлю АДРЕСА_1 . Окрім цього, висновком №1136 судової будівельно-технічної експертизи у кримінальній справі №142-3172 від 3 травня 2006 року встановлено, що будівля під АДРЕСА_1 не відповідає характеристикам, не являється житловим будинком.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30 липня 2003 року, посвідченого нотаріусом Пелех О.З., ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_4 купив будинок АДРЕСА_1 . Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 1 липня 2004 року в цивільній справі №2-1066/2004р. визнано недійсним договір дарування від 2 червня 1993 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, 4/5 частин житлового будинку на АДРЕСА_1 з відповідною частиною належних до нього господарських будівель, визнано дійсним цей договір дарування від 2 червня 1993 року в частині приміщень 1-2 (коридор) площею 5 кв.м., 1-3 (кухня) площею 6,8 кв.м., 1-5 (кімната) площею 17,4 кв.м., 1-6 (кімната) площею 15,4 кв.м., 1 (коридор) площею 8,5 кв.м., 1-4 (сходова клітка) площею 1,8 кв.м., підвальні службові житлові приміщення площею 19,2 кв.м. та 11,8 кв.м., що становлять 4/5 частини будинку АДРЕСА_1 , який був фактично укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 . Приміщення, які становили 1/5 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , а саме - 1-1 (кімната) площею 18,4 кв.м., сарай «Б», сарай «В», сарай «Г» суд вирішив вважати власністю ОСОБА_13 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2004 року, посвідченого нотаріусом Футорянською О.А., ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 2 березня 2005 року, посвідченого нотаріусом Hop Н.М., ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_14 купив будинок АДРЕСА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 грудня 2014 року, посвідченого нотаріусом Міхновим О.В., ОСОБА_14 продав, а ОСОБА_2 купила 1/2 частку в будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до договору купівлі-продажу від 27 грудня 2014 року, посвідченого нотаріусом Міхновим О.В., ОСОБА_14 продав, а ОСОБА_2 купила 1/2 частку в будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до договору міни частини будинку на майно від 28 лютого 2005 року, посвідченого нотаріусом Hop Н.М., ОСОБА_13 в порядку міни передав ОСОБА_14 належну йому 1/5 частку в будинку на АДРЕСА_1 , до складу якої входить житлова кімната літера 1-1 площею 18,4 кв.м. та сарай «Б», а натомість, отримав від ОСОБА_14 набір м`яких меблів «Хіларі». Рішенням Личаківського району м. Львова від 14 червня 2006 року у цивільній справі №2-569/2006 р. визнано удаваним вищевказаний договір міни частини будинку на майно, визнано дану угоду договором купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_14 купив приміщення кімнати пл. 18,4 кв.м. під літ. 1-1 в будинку на АДРЕСА_1 за ціною 7400 гривень, визнано за ОСОБА_14 право власності лише на приміщення кімнати площею 18,4 кв.м., позначеної літером 1-1, що знаходиться в будинку на АДРЕСА_1 , тобто сарай «Б» залишився у власності ОСОБА_13 . Відповідно до договору купівлі-продажу приміщення кімнати від 25 грудня 2014 року, посвідченого нотаріусом Осадчук І.М., ОСОБА_14 продав, а ОСОБА_12 купила лише приміщення кімнати площею 18,4 кв.м., позначеної літером 1-1, що знаходиться в будинку на АДРЕСА_1 .

При цьому позивач звертає увагу на те, що згідно з рішенням виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 28 листопада 1958 року №989 ОСОБА_13 передано земельну ділянку площею 600 кв.м. на АДРЕСА_5 . 4 березня 1959 року між ОСОБА_13 та виконкомом Ленінської райради депутатів трудящих укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки площею 600 кв.м. на АДРЕСА_5 для будівництва індивідуального житлового будинку. З врахуванням норми ч.ч. 1, 2 ст. 90 ЗК УРСР, що діяла станом на момент укладення договору дарування від 2 червня 1993 року, вказана земельна ділянка залишилась у користуванні ОСОБА_13 та ОСОБА_3 , право користування підтверджено також рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2004 року в справі №2-5319/2004р. В подальшому при продажі ОСОБА_13 будинку АДРЕСА_1 та сараю «Г» ОСОБА_4 відповідно до норм ч.ч. 1-3 ст. 120 ЗК України в редакції від 11 червня 2003 року, що діяла до 11 січня 2005 року та була чинною станом на дату посвідчення договору купівлі-продажу будинку від 30 липня 2003 року, фактичним користувачем земельної ділянки площею 600 кв.м. залишився лише ОСОБА_3 , що підтверджується листом Управління Держкомзему у м.Львові Головного управління держкомзему у Львівській області від 22 червня 2011 року, довідкою звітності з кількісного обліку земель про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями від 19 липня 2016 року, листом Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Львівської міської ради від 21 грудня 2016 року. Вказує, що лише ОСОБА_3 сплачував земельний податок за усю землю з моменту набуття права користування на землю - з 1994 року і по даний час, що підтверджується квитанціями, які долучені до матеріалів справи. При укладенні договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в такому було здійснено посилання на ст. 30 ЗК України, що стосується розподілу несільськогосподарських угідь та земельних ділянок державної і комунальної власності при ліквідації сільськогосподарських підприємств. Враховуючи те, що від ОСОБА_13 до ОСОБА_4 не перейшло право користування земельною ділянкою, відтак посилання на вказану норму було безпідставним, оскільки така не має відношення до вказаних правовідносин, оскільки у продавця не було права користування на земельну ділянку під будинком АДРЕСА_1 . Також при подальшому укладенні договорів купівлі-продажу між ОСОБА_5 та ОСОБА_14 , ОСОБА_14 та ОСОБА_2 , до наступних покупців будинку АДРЕСА_1 не перейшло право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться даний будинок і відтак позивач вважає, що даний будинок самовільно встановлено на земельній ділянці міської ради, чим порушує права власника земельної ділянки. Вказує, що положення ЗК України та ст. 377 ЦК України надають підстав для обґрунтованого висновку про те, що з набуттям відповідачем права власності на будинок АДРЕСА_1 , який розташований на спірній земельній ділянці, до нього, як до нового власника цього нерухомого майна не перейшло право власності на спірну земельну ділянку, оскільки продавець на момент укладення договору купівлі-продажу не мав права власності на цю земельну ділянку. Звертає увагу на те, що реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.

Відтак вказує, що оскільки житловий будинок на АДРЕСА_1 , був побудований за межами земельної ділянки, яка відводилася для цієї мети, то такий «житловий будинок» є самочинним будівництвом в розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України, а тому ні право власності на нього, ні право користування земельною ділянкою під ним виникнути не могло. Крім цього, з висновку експерта №24/01-18я від 13 лютого 2018 року та технічного звіту «Виготовлення ортофотоплану ділянки за адресою АДРЕСА_1 » вбачається, що будинок АДРЕСА_1 розташований поза межами земельної ділянки, яка виділена для користування ОСОБА_3 та обслуговування будинку АДРЕСА_1 , тобто розміщена на земельній ділянці комунальної власності. Зазначає, що дані обставини підтверджені постановою Верховного Суду від 3 серпня 2022 року у справі №463/3337/17, якою встановлено, що зазначений будинок знаходиться на земельній ділянці, яка належить Львівській міській раді та не передавалась відповідачу у користування чи у власність. Вважає, що розташування самочинно збудованого будинку АДРЕСА_1 на земельній ділянці комунальної власності без виділення даної земельної ділянки під таку мету грубо порушує права власника земельної ділянки, які підлягають захисту шляхом подання негаторного позову з вимогою усунення перешкод у користування земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованого будинку АДРЕСА_1 . При цьому звертає увагу на те, що позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі.

Як на правову підставу своїх вимог позивач посилається на положення ст.ст. 12, 78-1, 79, 79-1, 120, 125 ЗК України, ст.ст. 376, 377, 391 ЦК України, ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», правові позиції, висловлені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 грудня 2018 року у справі №910/18560/16, в постанові Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №680/214/16-ц, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі №916/2791/13, в постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2018 року у справі №520/17520/14-ц, постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 квітня 2018 року у справі №2-6977/11, постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2019 року у справі №458/1173/14-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц.

Матеріали позову були подані до Личаківського районного суду м. Львова 8 серпня 2023 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких було визначено суддю Стрепка Н.Л.

Ухвалою суду від 23 серпня 2023 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розпочато підготовче провадження у такій та призначено підготовче засідання на 28 вересня 2023 року.

27 вересня 2023 року третя особа ОСОБА_3 подав до суду письмові пояснення у яких просить суд задовольнити позов Львівської міської ради.

Вказує, що підтримує даний позов в повному обсязі, повністю підтверджує і визнає всі обставини, викладені в даному позові зазначаючи, що вони відповідають дійсності і підтверджуються долученими до позовної заяви доказами. Погоджується в повному обсягу з правовою оцінкою обставин, наданою позивачем у позовній заяві. Також вказує, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він очікує понести в зв`язку з розглядом даної справи, становить 10000 гривень.

В підготовчому засіданні 28 вересня 2023 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з наданням можливості стороні відповідача та третій особі ОСОБА_1 ознайомитися з позовною заявою з додатками, що не була отримана ними засобами поштового зв`язку, та подати заяви по суті справи.

16 жовтня 2023 року представник позивача Львівської міської ради - Гордєєва О.В., що діє в порядку самопредставництва юридичної особи на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, подала до суду через систему «Електронний суд» клопотання про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_14

17 жовтня 2023 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мартиневич О.А., що діє на підставі ордеру серії ВС №1226527 від 4 вересня 2023 року, подав до суду відзив на позов, згідно з яким в задоволенні позовних вимог Львівської міської ради просить відмовити в повному обсязі.

Вважає позов безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню.

Зокрема щодо посилання позивача на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі №916/2791/16, вказує, що такий невірно тлумачиться позивачем та суть правової позиції Великої Палати Верховного Суду, оприлюдненої в зазначеній постанові зводиться до того, що статтею 318 ЦК України презюмується правомірність набуття права власності, в той же час, така правом презумпція є спростовна, а тому наявність державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно не означає автоматично, що таке майно не може бути за наявності відповідних обставин визнано судом самочинним будівництвом із застосуванням передбачених ст. 376 ЦК України правових наслідків, якщо буде встановлено, що право власності на спірний об`єкт зареєстровано без належних правових підстав. Відтак з врахуванням вказаного правового висновку до предмету доказування у даній справі входять обставини набуття відповідачем, а також усіма попередніми власниками права власності на предмет спору (житловий будинок АДРЕСА_1 ), водночас правомірність набуття права власності на нього презюмується.

Щодо обставин виникнення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 у першого власника - ОСОБА_13 та у теперішнього власника - відповідача у справі зазначає, що після передання згідно з рішенням виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 28 листопада 1958 року №989 ОСОБА_13 земельної ділянки площею 600 кв.м. на АДРЕСА_5 та укладення 4 березня 1959 року договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки ОСОБА_13 до 1960 року збудував тимчасовий житловий будинок, у якому проживав він та члени його сім`ї, в тому числі третя особа ОСОБА_3 . До цього будинку було проведено водопровід та каналізацію, електропостачання, газопостачання, дротове радіомовлення та телебачення, що підтверджується інвентарною справою. 29 вересня 1967 року БТІ було проведено огляд цього тимчасового житлового будинку та складено оціночний акт із зазначенням наведених вище комунікацій та інших технічних характеристик цього будинку. На наявному в інвентарній справі викопіюванні з генерального плану зазначено цю будівлю на земельній ділянці АДРЕСА_6 . Лише через 22 роки після будівництва тимчасового житлового будинку ОСОБА_13 завершив будівництво основного будинку та здав його в експлуатацію. Рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів №452 від 26 жовтня 1982 року затверджено акт від 22 вересня 1982 року про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння АДРЕСА_5 , яке спорудив ОСОБА_13 . Вказує, що з акту вбачається, що тимчасовий житловий будинок, який є предметом спору у цій справі, був прийнятий в експлуатацію в складі будинковолодіння АДРЕСА_1 у якості господарської споруди (сараю), при цьому розміщення такого частково поза межами земельної ділянки, яка була надана ОСОБА_13 в користування, не зазначено комісією в акті про прийняття в експлуатацію від 22 вересня 1982 року як недолік, який підлягає виправленню з наданням відповідного строку, єдиним зауваженням при прийнятті будинковолодіння в експлуатацію було зазначено необхідність завершення будівництва тамбуру. Відтак вважає, що приймаючи будинковолодіння АДРЕСА_5 в експлуатацію, компетентний орган - виконком Червоноармійської районної ради народних депутатів погодив таке розміщення спірної споруди, яке існує і на сьогоднішній день.

Зазначає, що на підставі вказаних договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, акта про прийняття в експлуатацію та рішення виконкому №452 від 26 жовтня 1982 року ОСОБА_13 16 серпня 1983 року зареєстрував у Львівському МБТІ своє право власності на будинковолодіння на АДРЕСА_5 . З того часу ОСОБА_13 відкрито і безперешкодно користувався земельною ділянкою площею не 600 кв.м., а 836,3 кв.м., про що було відомо органам місцевого самоврядування, оскільки така інформація наявна в інвентарній справі БТІ, про що свідчать виготовлений Львівським обласним БТІ технічний паспорт станом на 15 вересня 1998 року, в якому зображено план земельної ділянки вказаною площею, на якій розміщено два житлових будинки, а також довідка ОКП «ЛОР БТІ та ЕО» від 27 листопада 2006 року. В 1998 році ОСОБА_13 у зв`язку з сімейними обставинами прийняв рішення відновити за «господарською спорудою» статус житлового будинку. За його зверненнями в період часу з 27 червня 1998 року до 29 листопада 2001 року Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради було прийнято ряд розпоряджень, що стосувались будинку АДРЕСА_1 , а саме розпорядження №578 від 27 червня 1998 року «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 »; №1110 від 6 листопада 1998 року «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку по АДРЕСА_1 ; №1354 від 11 жовтня 2001 року «Про затвердження висновку ЛОДКБТІ та ЕО № 1/2699 від 29 березня 2001 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_4 », яким було затверджено поділ в натурі будинковолодіння АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_13 та ОСОБА_3 ; №1582 від 29 листопада 2001 року «Про оформлення права власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_13 ». Зазначає, що вказані розпорядження були виконані, ОСОБА_13 було видано свідоцтво №ЛЖ0484 від 29 листопада 2001 року про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . В подальшому ОСОБА_13 відчужив вказаний будинок ОСОБА_4 згідно з договором купівлі-продажу від 30 липня 2003 року. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 1 липня 2004 року, залишеним без змін в апеляційному та касаційному порядку, відмовлено в задоволенні позову третьої особи ОСОБА_3 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсними розпоряджень №578 від 27 червня 1998 року, №1110 від 6 листопада 1998 року, №1582 від 29 листопада 2001 року, про визнання недійсним свідоцтва №ЛЖ0484 від 29 листопада 2001 року про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного будинку від 30 липня 2003 року. При цьому Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, яка є виконавчим органом органу місцевого самоврядування - Львівської міської ради, позивача у даній справі, категорично заперечувала проти позову. Після набрання вказаним рішенням суду законної сили ОСОБА_4 12 жовтня 2004 року відчужив будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , який відчужив такий 2 березня 2005 року ОСОБА_14 .

Пунктом 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №357 від 15 квітня 2005 року скасовано розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №578 від 27 червня 1998 року «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 », №1354 від 11 жовтня 2001 року «Про затвердження висновку ЛОДКБТІ та ЕО № 1/2699 від 29 березня 2001 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_4 », №1110 від 6 листопада 1998 року «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку по АДРЕСА_1 . Постановою Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2006 року, залишеною без змін в апеляційному та касаційному порядку, визнано недійсним та скасовано п. 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради №357 від 15 квітня 2005 року. Незважаючи на зазначене судове рішення, пунктом 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №832 від 12 жовтня 2007 року повторно скасовано ті ж розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, а також розпорядження №1582 від 29 листопада 2001 року «Про оформлення права власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_13 ». На виконання рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №832 від 12 жовтня 2007 року Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулась до суду з позовом до ОСОБА_13 про визнання недійсним, зокрема, свідоцтва № НОМЕР_2 від 29 листопада 2001 року про право власності ОСОБА_13 на житловий будинок АДРЕСА_1 . Підставою позову було скасування виконкомом Львівської міської ради зазначених розпоряджень, Львівська міська рада брала участь у цій справі в якості третьої особи. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 березня 2010 року, залишеним без змін в апеляційному та касаційному порядку, відмовлено Личаківській районній адміністрації Львівської міської ради у визнанні недійсним свідоцтва про право власності ОСОБА_13 на житловий будинок АДРЕСА_1 , не зважаючи на чинність рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №832 від 12 жовтня 2007 року.

В подальшому ОСОБА_14 відчужив будинок відповідачці ОСОБА_2 відповідно до договорів купівлі-продажу від 26 грудня 2014 року та 27 грудня 2014 року. Рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №832 від 12 жовтня 2007 року було предметом судового розгляду в межах цивільної справи №463/2752/18 за позовом ОСОБА_2 та рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2019 року позов було задоволено та визнано недійсним п. 1 вказаного рішення виконавчого комітету Львівської міської ради. Постановою Львівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Цим судовим рішенням визнано протиправність рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №832 від 12 жовтня 2007 року, однак суд прийшов до висновку, що ОСОБА_2 є правонаступником ОСОБА_14 у спірних правовідносинах, а заміна сторони правонаступником не перериває строку позовної давності, а тому строк на звернення до суду з позовом пропущено.

Відтак вказує, що ОСОБА_13 правомірно набув право власності на спірний будинок, і таке право належним чином було зареєстроване, що виключає визнання спірного будинку самочинним будівництвом та застосування передбачених законом наслідків. Подальші договори купівлі-продажу спірного будинку не оспорювались в судовому порядку.

Щодо питання права користування земельною ділянкою вказує, що посилання позивача на те, що право користування земельною ділянкою у ОСОБА_4 у зв`язку із набуттям права власності на спірний будинок не виникло, а відтак таке право не виникло в подальшому і у наступних власників спірного будинку, в тому числі і у відповідача, не узгоджується з правовими висновками Верховного Суду щодо єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди. Вказує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі №910/18560/16, від 5 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі №263/6022/16-ц). Аналогічні за змістом правові позиції викладено в межах постанов Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №727/2450/18, від 25 лютого 2021 року у справі № 688/1692/17, від 30 червня 2021 року у справі №405/6297/14-ц, від 13 жовтня 2021 року у справі №175/833/19, від 25 листопада 2022 року у справі №320/243/19, від 17 квітня 2023 року у справі №759/2731/20, від 24 травня 2023 року у справі №203/3204/17. З урахуванням вищенаведених правових висновків Верховного Суду вважає, що право користування земельною ділянкою, яке мав ОСОБА_13 , переходило до усіх інших власників будинку АДРЕСА_1 одночасно з набуттям ними права власності на будинок АДРЕСА_1 , а відтак доводи позивача в частині того, що після укладення договору купівлі-продажу від 30 липня 2003 року фактично користувачем земельної ділянки площею 600 кв.м. залишився лише ОСОБА_3 є необґрунтованими та безпідставними.

Щодо розміщення спірного будинку частково поза межами земельної площею 600 кв.м., яка була передана в користування ОСОБА_13 вказує, що після прийняття в експлуатацію будинковолодіння включно з тимчасовим житловим будинком у якості господарської споруди, розміщення якого з 1960 року не змінювалось, в подальшому усі власники спірного будинку відкрито та добросовісно користувались та користуються земельною ділянкою площею 836,3 кв.м., яка огороджена по периметру металевою огорожею, розміщення якої не змінювалось. З такими межами землекористування погоджувалась і Львівська міська рада, якій протягом цього періоду часу сплачувався податок за землю, виходячи з розміру земельної ділянки 825 кв.м., а не 600 кв.м. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 119 ЗК України, відповідач набула право звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу земельної ділянки їй у власність або надання у користування. 14 вересня 2018 року остання звернулась до Львівської міської ради з заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 . Листом Управління земельних ресурсів департаменту містобудування Львівської міської ради №2403-3241 від 29 липня 2019 року ОСОБА_2 повідомлено, що її звернення не може бути вирішено без надання нотаріально посвідченої в поточному році письмової згоди співвласників будинку АДРЕСА_1 на ім`я Львівського міського голови щодо вилучення з їх користування земельної ділянки. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_2 до Львівської міської ради задоволено, визнано бездіяльність Львівської міської ради по нерозгляду звернення ОСОБА_2 протиправною та зобов`язано розглянути таке звернення по суті, на даний час це рішення суду Львівської міською радою не виконано. Вважає, що правова невизначеність щодо будинку АДРЕСА_1 повинна бути вирішена шляхом передачі позивачем відповідачу у власність в порядку безоплатної приватизації земельної ділянки для обслуговування цього будинку в порядку виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року.

При цьому вказує, якщо навіть суд прийде до висновку, що прийняття у 1982 році в експлуатацію господарської споруди, що розміщена частково за межами земельної ділянки, наданої в постійне користування для будівництва, оформлення права власності ОСОБА_13 на цю господарську споруду у 1983 році, оформлення у 2001 році права власності ОСОБА_13 на житловий будинок АДРЕСА_1 відбулись з порушенням вимог закону, позов Львівської міської ради не може бути задоволено, оскільки зазначені рішення приймались органом місцевого самоврядування та його виконавчими органами, а тому помилки, якщо такі і мали місце, були допущені саме цими органами в проміжку від 41 року до 22 років тому. Вказує, що намір позивача через такий значний проміжок часу виправити свою (чи правопопередників) помилку за рахунок відповідача не узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, зокрема грубо суперечить позиції, яка сформульована в межах справи «Рисовський проти України», «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки», «Лелас проти Хорватії», «Ґаші проти Хорватії», «Трґо проти Хорватії» з врахуванням яких окрім того, що скасування помилки органом публічної адміністрації не може непропорційним чином втручатися в нове право (право власності, що виникло в ОСОБА_2 ), то ця помилка має усуватися невідкладно. Однак, в межах цих правовідносин орган місцевого самоврядування бажає скасувати свою помилку більше ніж через 20 років (невиправдано тривалий строк для усунення помилки), та позбавити тим права власності особу, яка добросовісно та в установленому законом порядку його набула. Також посилається на позицію Великої Палати Верховного Суду в постанові від 7 квітня 2023 року по справі №916/2791/13, згідно з якою втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними із цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності.

Додатково повідомляє, що з урахуванням складності справи, її виключного значення для відповідача, умов договору про надання правової допомоги, відповідач очікує понести судові витрати, пов`язані з розглядом справи, орієнтовно в розмірі 60000 гривень.

Також 17 жовтня 2023 року представник відповідача ОСОБА_15 подав до суду заяву про залучення до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в особі його законного представника ОСОБА_8 .

Протокольною ухвалою підготовчого засідання 17 жовтня 2023 року судом поновлено стороні відповідача строк для подання відзиву та прийнято такий; частково задоволено клопотання представника позивача та задоволено заяву представника відповідача про залучення третіх осіб, залучено до участі у справі у якості третіх осіб ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в особі його законного представника ОСОБА_8 .

Окрім того в підготовчому засіданні 17 жовтня 2023 року представником відповідача ОСОБА_15 заявлено клопотання про залишення позову без руху.

Ухвалою суду від 17 жовтня 2023 року позовну заяву Львівської міської ради було залишено без руху та повідомлено таку про необхідність виправити недоліки позовної заяви протягом п`яти днів з дня отримання ухвали, а саме: надати належним чином засвідчені копії письмових доказів, долучених до позовної заяви, для долучення до матеріалів справи та відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб; зазначити про наявність у позивача або іншої особи оригіналів даних письмових доказів.

23 жовтня 2023 року представник позивача ОСОБА_16 подала до суду клопотання про усунення недоліків на виконання вказаної вище ухвали.

25 жовтня 2023 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла відповідь представника позивача ОСОБА_16 на відзив.

Зазначає, що позивач заперечує всі доводи, які викладені в даному відзиві, спрямовані на спростування доводів позовної заяви.

Зокрема звертає увагу на те, що у своєму відзиві відповідач покликається на ту ж правову позицію, що й позивач у позовній заяві, викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі №916/2791/16, однак доводи відповідача, викладені в відзиві, не відповідають такій правовій позиції Верховного Суду.

Вказує, що доводи відповідача щодо підстав набуття права власності на спірний будинок не відповідають дійсним обставинам справи. Стверджує, що насправді основний житловий будинок АДРЕСА_1 був збудований в 70-х роках і розміщений у історично сформованому житловому кварталі малоповерхової забудови. Площа земельної ділянки, на якій розміщені одноповерховий житловий будинок та господарська будівля, становить 600 кв. м. Будинок був збудований як однородинний на земельній ділянці нормативно обмеженій. Земельна ділянка надавалась в користування ОСОБА_13 для будинковолодіння, яке складалось з будинку АДРЕСА_1 та господарських будівель, зокрема сараю, який в подальшому був переведений без реконструкції у будинок 6а. Спірна будівля сарай «Б», потім «В» не була обладнана ні водопроводом, ні каналізацією, ні електропостачанням, ні газопостачанням, ні дротовим радіомовленням, ні телебаченням. Частина цих комунікацій була проведена від основного житлового будинку АДРЕСА_1 до сараю для зручності. Згідно з висновком судово-будівельно-технічної експертизи №1136 від 3 травня 2006 року, спірна будівля на АДРЕСА_1 не є житловим будинком, непридатна для постійного проживання людей, оскільки товщина зовнішніх стін не відповідає державним нормам і правилам по зберіганню теплоносіїв і забезпеченню нормальних умов для постійного проживання людей, площа житлової кімнати не відповідає мінімальній площі, висота будівлі менше нормативної, відсутні водопостачання, газопостачання, каналізація та електропостачання. Лише в даний час відповідачка намагається провести до спірної будівлі електрику, водопровід та каналізацію, газопостачання, на що вказує і долучена відповідачем до відзиву копія листа Департаменту містобудування №24-206 від 11 серпня 2016 року.

Також звертає увагу, що до господарської будівлі сараю «В» або 6а мав би бути запроектований нормативний під`їзд, а ширина між огорожею і частиною основного житлового будинку АДРЕСА_1 не відповідає нормативним вимогам, тобто до будівлі немає доступу, що також встановлено в судовій справі №463/3337/17. Вказує, що той факт, що в акті прийняття будинку на АДРЕСА_5 в експлуатацію не зазначено, що сарай знаходиться частково за межами наданої земельної ділянки, свідчить про те, що на час складення даного акта сарай, який в подальшому став будинком АДРЕСА_1 знаходився в межах земельної ділянки площею 600 кв.м., про що свідчить і копія генплану, долучена відповідачем до відзиву, а частина сараю була добудована ОСОБА_13 за межами наданої йому земельної ділянки після прийняття основного житлового будинку АДРЕСА_1 в експлуатацію. Вважає, що про те, що ОСОБА_13 здійснював таку добудову свідчить і те, що згідно з свідоцтвом про право власності на будинок № НОМЕР_2 від 29 листопада 2001 року, до будинку АДРЕСА_7 , до цього будинку належав лише один сарай «Б», який разом з сараєм «В» став спірним будинком АДРЕСА_1 . Зазначає, що в судовій справі №463/3337/17 судами першої та апеляційної інстанцій чітко було встановлено, що «житловий будинок», а саме будівля АДРЕСА_4 виходить за межі земельної ділянки площею 600 кв.м. Вважає, що покликання відповідача на розпорядження Личаківської районної адміністрації №578 від 27 червня 1998 року, №1110 від 6 листопада 1998 року, №1354 від 29 березня 2001 року, №1582 від 29 листопада 2001 року, на підставі яких було оформлено право власності ОСОБА_13 на будинок АДРЕСА_1 та видано свідоцтво про право власності на такий є безпідставним і не спростовує доводів позовної заяви, оскільки такі розпорядження скасовані чинним рішенням виконкому №832 від 12 жовтня 2007 року, належно погодженого проекту реконструкції сараю в житловий будинок АДРЕСА_1 не було і немає, жодних робіт з реконструкції сараю в житловий будинок не проводилося, дана будівля не приймалася в експлуатацію як житловий будинок АДРЕСА_1 та не має ознак житлового будинку. Вважає, що достовірно встановлено, що право власності на спірну будівлю не могло виникнути в силу самочинності її будівництва, а відтак, таке зареєстроване без належних правових підстав, всі подальші неоднократні відчуження спірної будівлі не мають ніякого правового значення, оскільки спірна будівля є самочинно збудованою, відтак, право власності на неї не може виникнути.

Відтак вважає, що висновок представника відповідача про те, що ОСОБА_13 правомірно набув право власності на спірний будинок, є помилковим. Відтак, безпідставним є також покликання відповідача у відзиві на те, що до власника будівлі АДРЕСА_1 перейшло право на земельну ділянку, на якій він розташований і що відповідачка має право на отримання у власність цієї земельної ділянки для обслуговування спірної будівлі. Також вказує, що безпідставним є твердження відповідача про те, що з часу прийняття основного житлового будинку в експлуатацію ОСОБА_13 відкрито і безперешкодно користувався земельною ділянкою площею не 600 кв.м., а 836,3 кв.м., про що, нібито, було відомо органам місцевого самоврядування, оскільки така інформація наявна в інвентарній справі БТІ, про що свідчить технічний паспорт, оскільки ні технічний паспорт, ні довідки БТІ не є і не можуть бути правовстановлюючим документом на земельну ділянку. В наданій відповідачем копії зображено план земельної зображено по факту і площа земельної ділянки 836,3 кв.м. вказана за фактичним користуванням, а по документах площа земельної ділянки не зазначена взагалі. Спірна будівля сарай «В» в даному техпаспорті помилково зазначена як житловий будинок, що не відповідає дійсності, оскільки станом на 1998 рік спірна будівля мала статус сараю «В» приналежності будинку АДРЕСА_1 про це свідчить і відсутність плану цієї будівлі в цьому технічному паспорті. Крім того вказує, що з даного плану земельної ділянки, зображеного в технічному паспорті неможливо зробити висновка про те, чи спірна будівля знаходиться в межах, чи за межами земельної ділянки площею 600 кв.м., наданої ОСОБА_13 для будівництва основного житлового будинку АДРЕСА_1 .

Безпідставним вважає також покликання відповідача на судову практику Європейського суду в справі «Рисовський проти України» щодо потреби виправлення помилки, допущеної державним органом, оскільки йдеться не про виправлення помилки, допущеної Львівською міською радою чи її виконавчими органами, а про здійснення самочинного будівництва на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети та перетворилась в «житловий будинок» 6а.

1 листопада 2023 року на адресу суду надійшли письмові пояснення третьої особи ОСОБА_3 , згідно з якими вважає вимоги Львівської міської ради підставними та такими, що підлягають задоволенню.

Вказує, що відповідачем помилково трактуються норми ст. 120 ЗК України, та останнім не враховано, що 4 березня 1959 року між ОСОБА_13 та виконкомом Ленінської райради депутатів трудящих укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки площею 600 кв.м. на АДРЕСА_5 ( АДРЕСА_1 для будівництва одного індивідуального житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до договору дарування від 2 червня 1993 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори, Троценко В.Г. подарував сину ОСОБА_3 4/5 частки в належному йому на праві власності житловому будинку на АДРЕСА_1 з відповідною частиною належних до нього господарських будівель, а саме двох дерев`яних сараїв літера «Б» та літера «Г», цегляного сараю літера «В» (який фіктивно і перетворився в «житловий будинок» 6а), огорожі з металевої сітки №1 та №2. Вказує, що даний договір дарування було укладено з метою обміну 4/5 частин родинного будинковолодіння АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , тобто на квартиру його дружини ОСОБА_1 . З того часу батько приватизував квартиру ОСОБА_1 та проживав там до смерті у 86 років, залишивши собі 1/5 частину родинного будинковолодіння АДРЕСА_1 , а сім`я третьої особи переселилась в родинне будинковолодіння. Стверджує, що ніяких сімейних обставин відновлювати времянку, як вказує адвокат Мартиневич О.А. у своєму відзиві, у батька не було, він просив їх про обмін тому, що не міг утримувати будинковолодіння, створив нову сім`ю та хотів жити в квартирі дружини третьої особи, де і проживав до смерті. Також вказує, що свою частину будинковолодіння ОСОБА_13 не утримував, не ремонтував, не оплачував комунальні вигоди, це все робила сім`я третьої особи багато років. Зазначає, що в 2001 році вони випадково дізналися, що сарай «В» будинковолодіння продається, приходили покупці і питали де знаходиться житловий будинок АДРЕСА_1 . Так вони дізналися, що Личаківська районна адміністрація розпорядилась майном третьої особи, оскільки ОСОБА_3 був власником 4/5 частин будинку разом з такою же часткою господарських будівель «Б», «В», «Г», та в 2001 році без його відома видала розпорядження: №578 від 27 червня 1998 року «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 », №1110 від 6 листопада 1998 року «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку по АДРЕСА_1 , №1354 від 11 жовтня 2001 року «Про затвердження висновку ЛОДКБТІ та ЕО №1/2699 від 29 березня 2001 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_4 », яким було затверджено поділ в натурі будинковолодіння АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_13 і ОСОБА_3 та №1582 від 29 листопада 2001 року «Про оформлення права власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_13 » В 2001 році ОСОБА_13 отримав 2 свідоцтва про право власності на «житловий будинок» 6а площею 22 кв.м з сараєм «Г» площею 4 кв.м та на 1/5 ідеальну частку будинку АДРЕСА_1 з сараєм «Б». Зазначає, що тоді вони звернулися зі скаргою до Львівської міської ради, яка двічі проводила службові розслідування та встановила підробку документів, результатом були рішення виконкомів 2005 та 2007 років. В 2003 році він звернувся до Личаківського районного суду м. Львова з позовом про визнання недійсними розпоряджень Личаківської районної адміністрації та свідоцтв про право власності. Перше рішення судді Гірник Т.А. у справі №2-854/2003 р. було на його користь, незаконні розпорядження та свідоцтва про право власності було визнано недійсними. Суд встановив, що ОСОБА_13 залишався власником 1/5 частини будинковолодіння та на нього було переоформлено ордер на квартиру АДРЕСА_2 . Також суд встановив, що питання реального поділу між сторонами як двома співвласниками жодним чином не вирішувалось, це в судовому засіданні визнав і сам батько. Перед видачею 10 листопада 1996 року сторонам технічного паспорту на будинок із визначенням ідеальних долей співвласників, було встановлено наявність переобладнаного сараю під житловий будинок з тамбуром, про що зроблено відмітку в інвентаризаційній справі та в техпаспорті. А в 2001 році було зроблено висновок про визначення ідеальних долей між співвласниками на підставі розрахунку по заяві ОСОБА_13 від 23 березня 2001 року, однак без виходу на місце і без згоди другого співвласника, про що є відмітки в інвентаризаційній справі. А на підставі заяви сторін (без його відома) від 25 липня 2001 року про затвердження висновку БТІ про визначення ідеальних долей між співвласниками було видане розпорядження №1582 від 29 листопада 2001 року про оформлення права власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_13 . Вказує, що в суді ОСОБА_13 заявив, що з жодними заявами до Личаківської районної адміністрації не звертався, в тому числі і заявою від 25 липня 2001 року, яка особа могла подати від його імені таку заяву, пояснити не зміг. Почеркознавча експертиза встановила, що на заяві підпис не ОСОБА_13 і не його, тобто вони обоє в судовому засіданні заперечили підписання і складання такої заяви, завірення підписів на такій в ЖЕКу-500. Також за окремою ухвалою судді Гірник Т.А. була відкрита кримінальна справа №142-3172. Під час розгляду судової справи ОСОБА_13 продав будівлю ОСОБА_4 (при накладеному арешті на будинковолодіння АДРЕСА_1 ), тому справу повернули на новий розгляд до судді Гирича С.В., який розглянув цю справу та у 2004 році визнав недійсним договір дарування 1993 року змінивши його на інший договір дарування, згідно з яким його батько став власником кімнати в будинку АДРЕСА_5 , що складає 1/5 частину будинковолодіння. Зазначає, що станом на момент укладення вказаного договору дарування діяла норма ч. 1, 2 ст. 90 ЗК УРСР, згідно якої на землях міст при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною. При переході будівлі у власність кількох осіб земельна ділянка переходить в користування всіх співвласників будівлі, а відтак вказана земельна ділянка залишилась у користуванні ОСОБА_13 і ОСОБА_3 . Зазначає, що право користування підтверджено також рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2004 року у справі №2-5319/2004р., що не оскаржувалося, та яким повернуто в користування будинковолодіння АДРЕСА_1 земельну ділянку розміром в 600 кв.м. Тому вважає, що посилання адвоката Мартиневича О.А. на те, що ОСОБА_13 відкрито і безперешкодно користувався земельною ділянкою площею не 600 кв.м, а 836,3 кв.м є надуманими та безпідставними. Зазначає, що відповідно до технічного паспорту будинковолодіння АДРЕСА_1 1992 року, що було виготовлено перед оформленням договору дарування частини будинковолодіння ОСОБА_3 , після якого в будинковолодінні нічого не змінювалось, не будувалось, не відбувалось реконструкцій, в такому не зазначено 2-х будинків.

В подальшому батько ОСОБА_13 без відома сина продав, а ОСОБА_4 купив будівлю АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу будинку, посвідченого приватним нотаріусом Пелех 30 липня 2003 року. Станом на дату посвідчення якого відповідно до ст. 120 ЗК України до нового власника переходило право на земельну ділянку на тих самих умовах та правах, які були у попереднього власника лише при укладенні договору довічного утримання. А в усіх інших випадках право користування чи право власності на земельну ділянку лише з набуттям права власності на будівлю не виникає у нового власника. Відтак після укладення вказаного договору фактично користувачем земельної ділянки площею 600 кв.м. залишився лише ОСОБА_3 та лише він сплачував земельний податок за усю землю з моменту набуття права користування на землю з 1994 року і по даний час.

Також зазначає, що земельною ділянкою користується лише його сім`я, обробляє та доглядає за рослинами, а відповідач з її батьком нищать будинок АДРЕСА_1 та сад. В будинку АДРЕСА_1 вона володіє прохідною кімнатою площею 18,4 кв.м, знищили опалення та електропостачання, зрізали та викрали ворота та фіртку .

Враховуючи те, що від ОСОБА_13 до ОСОБА_4 не перейшло право користування земельною ділянкою, то відповідно і в договорі укладеному 12 жовтня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було безпідставне посилання на ст. 30 ЗК України, яка не має ніякого відношення до даних правовідносин, так як у продавця не було права користування на земельну ділянку під будинком АДРЕСА_1 . Зазначає, що дані обставини підтверджені постановою Верховного Суду від 3 серпня 2022 року у справі №463/3337/17, зокрема вказано, що будинок АДРЕСА_1 знаходиться на земельній ділянці, яка належить Львівській міській раді та не передавалась відповідачу у користування чи у власність

Відтак вважає, що спірна будівля має ознаки самочинного будівництва, оскільки зведена на земельній ділянці, яка не відведена для цього, та без права користування такою земельною ділянкою, та з підстав невідповідності будівлі вимогам законодавства у сфері будівництва, оскільки до даної будівлі немає проходу/проїзду, не підведено водопостачання, газопостачання, електроенергії, не було і немає каналізації, стан будівлі відповідає господарським будівлям, було зведено безпосередньо господарську будівлю, реконструкції якої не було проведено і відповідно не було підстав для зміни статусу сарая «В» на «житловий будинок». Також звертає увагу на висновок судово-будівельно-технічної експертизи №1136 від 3 травня 2006 року, згідно з яким спірна будівля на АДРЕСА_1 не є житловим будинком. У зв`язку з наведеним підтримує посилання позивача на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі №916/2791/16.

Щодо твердження відповідача про здійснення будівництва у 1960 році вказує, що таке не підтверджується жодними доказами по справі та спростовується матеріалами інвентаризаційної справи, а саме 23 вересня 1967 року БТІ було проведено огляд будинковолодіння АДРЕСА_1 та складено оціночний акт із зазначенням основного житлового будинку з підвалом та времянки. Щодо твердження відповідача про викопіювання з генерального плану вказує, що там зазначено будівлю під АДРЕСА_8 цього, постановою Львівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року у справі №463/2752/18 встановлено, що п. 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради №832 від 12 жовтня 2007 року скасовано ряд розпоряджень Личаківської районної адміністрації м. Львова, які були підставою для реєстрації права власності на будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_13 без відома сина. Згідно з вказаною постановою Львівського апеляційного суду позовні вимоги ОСОБА_2 не були задоволені та дія вище вказаного рішення органу місцевого самоврядування не скасована.

При цьому вважає, що враховуючи постійні судові процеси з 2003 року та отримання даних висновку експерта в межах справи №463/3337/17 про розміщення будинку АДРЕСА_1 поза межами земельної ділянки, якою користується ОСОБА_3 з 1993 року і яка була відведена для будівництва будинковолодіння на АДРЕСА_1 , строк звернення позивачем не пропущено.

13 листопада 2023 року треті особи ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали до суду заяву про залучення до участі у справі у якості третіх осіб ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_11 .

Протокольною ухвалою підготовчого засідання 13 листопада 2023 року задоволено клопотання третіх осіб та залучено до участі у справі у якості третіх осіб ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11

23 листопада 2023 року представник третьої особи ОСОБА_7 адвокат Кузьмич В.В., що діє на підставі ордеру серії ВС №1241035 від 9 листопада 2023 року, подав до суду пояснення третьої особи щодо позову, відзиву на позов представника відповідача та письмових пояснень третьої особи ОСОБА_3 , згідно з якими в задоволенні позову просить відмовити.

Вказує, що вважає позов безпідставним, доводи в заперечення позову, наведені у відзиві на позов представника відповідача, повністю підтримує.

Не погоджується з твердженням про те, що спірний будинок є самочинним будівництвом зокрема з тієї підстави, що збудований частково поза межами земельної ділянки розміром 600 кв.м., яка була надана ОСОБА_13 для будівництва житлового будинку, оскільки станом на час затвердження виконавчим комітетом Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова рішенням №452 від 26 жовтня 1982 року акту від 22 вересня 1982 року «Про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння АДРЕСА_5 , яке спорудив ОСОБА_13 » був чинним Земельний кодекс Української РСР, введений в дію 8 липня 1970 року, відповідно до ст. 16 якого надання земельної ділянки у користування у м. Львові відносилось до компетенції виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова. Вважає, що прийнявши в експлуатацію будинковолодіння АДРЕСА_5 у складі житлового будинку та господарської споруди, юридичний статус якої пізніше було змінено на житловий будинок, виконавчий комітет Червоноармійської районної Рали народних депутатів м. Львова, який був розпорядником землі у м. Львові, і є попередником позивача у спірних правовідносинах, погодив таке розміщення спірної будівлі на земельній ділянці, яке є незмінним з 1960 року і дотепер.

Крім того, звертає увагу суду на те, що ухвалою позивача від №781 від 23 жовтня 2003 року ОСОБА_13 було передано у приватну власність для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 825 м.кв., відтак станом на 23 жовтня 2003 року позивач не заперечував щодо передачі ОСОБА_13 в приватну власність земельної ділянки, на якій розміщено спірний будинок, і не вважав, що відчуження земельної ділянки комунальної власності на користь фізичної особи - розміщеного на ній житлового будинку, є порушенням права Львівської міської ради як власника такої земельної ділянки. Вказує, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2004 року зазначена ухвала Львівської міської ради скасована, однак, як вбачається зі змісту рішення суду, позов було задоволено виключно з тієї підстави, що межі земельної ділянки, виділеної позивачу для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 , не було погоджено із співвласником сусіднього житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 . Відтак вважає, що твердження позивача, які є підставами позовної вимоги, суперечать попереднім діям правопопередників позивача, самого позивача, а також його структурних підрозділів, які діяли від імені при реалізації як власних (передбачених законом) так і делегованих міською радою повноважень, а також що такі дії позивача є прикладом суперечливої поведінки, що суперечить такій загальній засаді цивільного законодавства як добросовісність. Зазначає, що ОСОБА_2 , набуваючи право власності на спірний будинок у 2014 році, розумно покладалась на те, що Львівська міська рада не заперечує проти безоплатної передачі земельної ділянки власнику будинку АДРЕСА_1 для обслуговування цього будинку за умови дотримання процедури погодження зовнішніх меж такої земельної ділянки із суміжними землекористувачами, зокрема - співвласниками будинку АДРЕСА_1 . Листом №24-206 від 11 серпня 2016 року Департамент містобудування Львівської міської ради (один з виконавчих органів позивача) повідомив відповідачку про те, що не заперечує щодо експлуатації житлового будинку на АДРЕСА_1 без проведення будівельних робіт, що є підставою для отримання технічних умов на електропостачання, водопостачання та водовідведення. Відтак вважає, що звернення Львівської міської ради у 2023 році з позовом про знесення будинку АДРЕСА_1 є проявом зловживання правом, що суперечить ч. 3 ст. 13 ЦК України.

Щодо твердження позивача про те, що земельна ділянка перебуває в користуванні виключно третьої особи ОСОБА_3 і посилання на ряд документів, оригінали чи належним чином посвідчені копії яких не долучені позивачем до позовної заяви, звертає увагу, що такі відомості про землекористування спірною земельною ділянкою внесені до відомостей Державного земельного кадастру на підставі рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №051 від 6 лютого 1998 року «Про інвентаризацію земель м. Львова». Вказує, що як вбачається з листа ДП «Західгеодезкартографія» №1/272 від 20 березня 2016 року, яке відповідно до угоди з Львівською міською радою №1/196 від 27 січня 1996 року проводило роботи по створенню кадастрових планів на юридичних та фізичних осіб, такі роботи носили чисто інформаційний характер, тобто, визначали усіх власників і користувачів земельними ділянками із словесних показів користувачів, актів погодження та встановлення меж земельних ділянок не вимагалось, як і не вимагалось юридичного підтвердження права користування земельними ділянками. Саме тому ДП «Західгеодезкартографія» не може пояснити, чому за матеріалами інвентаризації єдиними користувачем у 1998 році зазначений лише ОСОБА_3 , хоча на той час він був співвласником будинковолодіння АДРЕСА_1 з часткою розміром 4/5 на праві спільної часткової власності, а часткою розміром 1/5 володів ОСОБА_13 . Зі змісту листа №1/272 від 20 березня 2016 року ДП «Західгеодезкартографія» та рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №051 від 6 лютого 1998 року «Про інвентаризацію земель м. Львова» можна зробити висновок про те, що відомості про користувача земельної ділянки, внесені до Державного земельного кадастру на підставі вказаного рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради не є достовірними, носять довідковий характер та підлягають коригуванню при вирішенні звернення конкретної фізичної чи юридичної особи щодо конкретної земельної ділянки. Вважає, що при розгляді справи судом будь-які довідки щодо землекористування, видані на підставі відомостей, затверджених рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради №051 від 6 лютого 1998 року «Про інвентаризацію земель м. Львова», не можуть бути визнані достовірними доказами, а тому вирішення питання про те хто коли набував і втрачав право користування земельною ділянкою, необхідно вирішувати виходячи з норм цивільного і земельного законодавства та доказів про набуття певними особами права власності на нерухоме майно.

15 квітня 2024 року до суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання представника позивача ОСОБА_16 про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_12 .

Протокольною ухвалою підготовчого засідання 17 квітня 2024 року задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі у якості третьої особи ОСОБА_12 .

Ухвалою суду від 23 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено таку до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні 14 червня 2024 року заслухано вступні слова представник позивача ОСОБА_16 та представника третьої особи ОСОБА_3 адвоката Телішевського І.Д., що діє на підставі ордеру серії ВС №1230225 від 21 вересня 2023 року, які позов підтримали з мотивів, викладених в заявах по суті спору, після чого оголошено перерву в розгляді справи у зв`язку з зайнятістю головуючого судді у розгляді іншої справи.

В судовому засіданні 27 червня 2024 року заслухано вступне слово третьої особи ОСОБА_1 , яка позов підтримала в повному обсязі, та представника відповідача ОСОБА_15 , який позов заперечив з мотивів, викладених у відзиві, після чого також оголошено перерву в розгляді справи у зв`язку з зайнятістю головуючого судді у розгляді іншої справи.

В судовому засіданні 12 вересня 2024 року протокольною ухвалою судового засідання було визнано обов`язковою явку представника позивача в наступні судові засідання та оголошено перерву в судовому засіданні у зв`язку з відсутністю такого.

В судовому засіданні 7 жовтня 2024 року заслухано вступне слово представника третьої особи ОСОБА_7 Кузьмича В.В., який позов заперечив з мотивів, викладених у письмових поясненнях, та оголошено перерву в розгляді справи у зв`язку з закінченням робочого часу.

В судовому засіданні 7 листопада 2024 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою у таке учасників справи та клопотанням представника третьої особи.

В судовому засіданні 11 грудня 2024 року в розгляді справи було оголошено перерву у зв`язку з неявкою у таке третьої особи ОСОБА_1 .

В судовому засіданні 24 січня 2025 року встановлено порядок та обсяг дослідження доказів, вирішено дослідити письмові докази, що містяться в матеріалах справи, досліджено такі, після чого у зв`язку з клопотанням представника третьої особи щодо оголошення перерви перед судовими дебатами для надання можливості долучити копії документів кращої якості, у розгляді справи оголошено перерву.

В судовому засіданні 26 березня 2025 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою у таке учасників справи та клопотанням представника третьої особи.

19 травня 2025 року третя особа ОСОБА_17 подала до суду клопотання про повернення до стадії підготовчого провадження для вирішення питання щодо приєднання до матеріалів справи доказів, разом з яким надала ряд доказів.

Протокольною ухвалою судового засідання 19 травня 2025 року відмовлено в задоволенні клопотання третьої особи ОСОБА_17 в частині повернення до стадії підготовчого провадження та надано можливість обґрунтувати підстави подання клопотання в частині долучення доказів, а також причини не скерування таких доказів іншим учасникам справи.

За клопотанням третьої особи ОСОБА_17 в судовому засіданні 19 травня 2025 року оголошено перерву та протокольною ухвалою встановлено їй процесуальний строк 7 днів для усунення недоліків клопотання про долучення доказів.

В судовому засіданні 13 червня 2025 року представник позивача ОСОБА_16 вимоги позову підтримала та вказала, що вважає за можливе завершити розгляд справи, позов просила задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_15 в даному судовому засіданні позов заперечив, вважав за можливе завершити розгляд справи.

Третя особа ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала, щодо завершення розгляду справи не заперечила.

Представник третьої особи ОСОБА_3 ОСОБА_18 в судовому засіданні позов підтримав, щодо завершення розгляду справи не заперечив.

Представник третьої особи ОСОБА_7 Кузьмич В.В. в судовому засіданні позов заперечив, щодо завершення розгляду справи не заперечив.

Крім того, у вказаному судовому засіданні задоволено клопотання третьої особи ОСОБА_1 про долучення доказів.

Інші треті особи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового засідання, в таке 13 червня 2025 року не з`явились, про причини неявки не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не подали, відтак з врахуванням положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка таких не перешкоджає завершенню розгляду справи. Крім того, вказані терті особи в інші підготовчі та судові засідання також не з`являлись, про причини неявки суд не повідомили, письмових пояснень по суті справи не подали.

13 червня 2025 року суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення.

Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд приходить до наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Так пунктами 3, 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

При цьому у відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судовим розглядом встановлено, що рішенням виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 28 листопада 1958 року №989 «Розгляд заяви гр. ОСОБА_13 про відвод земельної ділянки для індивідуального будівництва по АДРЕСА_5 » ОСОБА_13 було передано земельну ділянку площею 600 кв.м. на АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 202, т. 2 а.с. 40-41).

4 березня 1959 року між ОСОБА_13 та виконкомом Ленінської райради депутатів трудящих укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки площею 600 кв.м. на АДРЕСА_5 для будівництва індивідуального житлового будинку.

Як вбачається з викопіювання з інвентаризаційної справи оціночного акту по будинковолодінню АДРЕСА_9 , власник ОСОБА_13 , станом на 29 вересня 1967 року вказане будинковолодіння складалось з основного приміщення «А», підвалу «пд», «врємянки» під літ. «Б», зборів №1, АДРЕСА_8 та підмостки «І» (т. 2 а.с. 102).

Згідно з експлікацією в межах земельної ділянки позаду будинку вглиб від вулиці в куті ділянки під номером 2 знаходився сарай (т. 2 а.с. 103).

Згідно з оціночним актом по будинковолодінню АДРЕСА_9 , власник ОСОБА_13 , від 16 листопада 1979 року до вказаного будинковолодіння входив житловий будинок «А-1», два ганки «кр», сараї «Б», «В» та «Г», огорожі №1 та №2.

Рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів №452 від 26 жовтня 1982 року затверджено акт від 22 вересня 1982 року про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння АДРЕСА_5 житловою площею 51,2 кв.м. і корисною площею 95,8 кв.м., яке спорудив ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 203).

Згідно з вказаним актом будинковолодіння АДРЕСА_5 складалось з одного відособленого будинку з підвалом, господарської споруди сараю, елементів благоустрою - сітчатої огорожі, відмостки, фруктових дерев (т. 1 а.с. 204-205, т. 5 а.с. 12).

На підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки площею 600 кв.м. на АДРЕСА_5 , акта про прийняття в експлуатацію від 22 вересня 1982 року та рішення №452 від 26 жовтня 1982 року ОСОБА_13 16 серпня 1983 року зареєстрував у Львівському МБТІ право власності на будинковолодіння на АДРЕСА_5 , про що свідчить заключення Львівського МБТІ від 16 серпня 1983 року про реєстрацію будинку (будинковолодіння) (т. 1 а.с. 201).

Будівля, щодо якої позивачем заявлено позовну вимогу про знесення, була прийнята в експлуатацію в складі будинковолодіння №6 як господарська споруда, при цьому розміщення цієї будівлі частково поза межами земельної ділянки площею 600 кв.м., яка була надана ОСОБА_13 для будівництва індивідуального житлового будинку рішенням виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 28 листопада 1958 року №989 не зазначено в акті про прийняття в експлуатацію від 22 вересня 1982 року.

Згідно з технічним паспортом на жилий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_5 , складеним 17 серпня 1992 року, належний ОСОБА_13 , до складу будинководіння окрім житлового будинку «А-1» відносились також підвал «Пд.», тамбур «а-1», сходи «кр.» і «кр», сараї «Б», «В», «Г», з яких сарай «В» з бетонним фундаментом та цегляними стінами площею 24,9 кв.м., огорожі №1 та №2, за будинковолодінням закріплено земельну ділянку площею 600 кв.м. (т. 2 а.с. 156-161).

Суд вважає надуманими та не бере до уваги доводи третьої особи ОСОБА_1 та представника третьої особи ОСОБА_3 адвоката Телішевського І.Д. про те, що не можливо встановити, про яку саме з трьох господарських споруд зазначено в акті від 22 вересня 1982 року про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння АДРЕСА_5 .

З долучених до справи відповідачем та третьою особою ОСОБА_1 витягів з інвентаризаційної справи та технічних паспортів на будинковолодіння АДРЕСА_1 вбачається, що станом на 22 вересня 1982 року на земельній ділянці було розміщено три господарські споруди: два дерев`яні сараї Б, Г площами, відповідно, 6,4 та 4,1 кв.м., а також цегляна споруда на фундаменті з бутового каменю, площею 24,9 кв.м. сарай В, який був збудований у 1960 році як тимчасовий будинок та був обладнаний системами водо-, газо- та електропостачання. Саме ця господарська споруда в подальшому набула статусу житлового будинку АДРЕСА_1 , і є предметом спору у даній справі.

З урахуванням технічних характеристик господарських споруд, які були розміщені на земельній ділянці станом на час прийняття в експлуатацію будинковолодіння АДРЕСА_1 суд приходить до переконання, що в акті від 22 вересня 1982 року про прийняття в експлуатацію житлового будинку та господарської споруди (сараю) зазначено саме про прийняття в експлуатацію цегляної споруди на кам`яному фундаменті (сараю В), а не будь якої з двох тимчасових дерев`яних господарських споруд (сараїв Б чи Г). В протилежному випадку в акті про прийняття в експлуатацію від 22 вересня 1982 року поряд із зобов`язанням забудовника добудувати тамбур до житлового будинку мало б бути зазначено про зобов`язання забудовника знести наявну на земельній ділянці капітальну споруду, яка з якихось причин не приймається в експлуатацію разом з основним будинком.

2 червня 1993 року, державним нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори посвідчено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_13 подарував ОСОБА_3 , 4/5 частки в належному йому на праві власності житловому будинку на АДРЕСА_1 з відповідною частиною належних до нього господарських будівель, а саме - двох дерев`яних сараїв літер «Б» та літер «Г», цегляного сараю літера «В», огорожі з металевої сітки № 1 та № 2. (т. 2 а.с. 4-7).

Згідно з технічним паспортом на жилий будинок індивідуального житлового фонду на АДРЕСА_1 , складеним 1996 року, 1/5 якого належала ОСОБА_13 та 4/5 ОСОБА_3 , по документах до будинку відносилось 600 кв.м. землі, в фактичному користуванні знаходилась земельна ділянка площею 836,3 кв.м. Будинковолодіння складалось з основної будівлі «А-1», житлового будинку «А-1» (площа 34 кв.м.), веранд «а-1» та «а-1», сараїв «Б» та «Г», замощення «І», огорожі №1 та №2, ворота та хвіртка №3. При цьому наявна відмітка про самочинні будівництва сараю, переходу в житловий будинок, тамбура «а-1». Житловий будинок «А-1» знаходиться на земельній ділянці на місці, де раніше був сарай «2», з одного боку до нього примикає тамбур «а-1», з іншого сарай «Г».

Згідно з оціночним актом по будинковолодінню АДРЕСА_9 , власник ОСОБА_13 , від 11 листопада 1996 року до вказаного будинковолодіння входив житловий будинок «А-1», підвал «Пд», два ганки «кр» і «кр», сараї «Б» та «Г», огорожі №1 та №2, ворота та хвіртка №3, відмостка «І», житловий будинок «А-1», тамбури «а-1» та «а-1».

Згідно з технічним паспортом на жилий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1 , складеним 15 вересня 1998 року, 1/5 якого належала ОСОБА_13 та 4/5 ОСОБА_3 , в фактичному користуванні знаходилась земельна ділянка площею 836,3 кв.м., будинковолодіння складалось з житлових будинків «А-1» та «А-1», сараю «Б», огорож №1 та №2, воріт №3 та відмощення «І», сходів «кр» і «кр» окрім того тамбурів «а-1» та «а-1». Житловий будинок «А-1» знаходиться на земельній ділянці на тому ж місці, тамбур «а-1» та сарай «Г» примикають до нього, площа будинку 34 кв.м. (т. 1 а.с. 208-210).

Згідно з технічним паспортом на жилий будинок індивідуального житлового фонду по АДРЕСА_1 , складеним 11 лютого 1999 року, належний ОСОБА_13 , по документах до будинку відносилось 600 кв.м. землі, в фактичному користуванні знаходилась земельна ділянка площею 836,3 кв.м. Будинковолодіння складалось з основної будівлі «А-1» площею 34 кв.м., примикаючого до нього тамбура «а-1» площею 6, 3 кв.м., сараю «Г», огорож №1 та №2, воріт №3. При цьому зазначено, що земельна ділянка площею 600 м.кв. закріплена згідно з рішенням виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 28 листопада 1958 року №989.

Як вбачається з інвентаризаційної справи №704 будинковолодіння у АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 197-200), а саме наявного в такій оціночного акту, житлова будівля під літерою «Б» за адресою: АДРЕСА_5 , була побудована в 1960 році, при цьому на акті наявна відмітка «врємянка» та зазначено, що площа основи даної будівлі складає 29,1 кв.м., будівля одноповерхова, в будівлі наявні водогін, міська каналізація, електроосвітлення, радіо, телебачення, вентиляція та газопостачання. Дана будівля мала бетонний фундамент та цегляні стіни товщиною в одну цеглину, обшиті дошками (т. 1 а.с. 198). При цьому інвентаризаційна справа містить також оціночний акт щодо житлової будівлі під літерою «А» за адресою: АДРЕСА_5 , а саме основної будівлі з підвалом (т. 1 а.с. 199), відтак під літерою «Б» було зазначено саме колишню будівлю цегляного сараю «В».

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №578 від 29 червня 1998 року «Про переобладнання господарської будівлі під житло по АДРЕСА_1 , ОСОБА_13 , як співвласнику будинковолодіння АДРЕСА_1 , було дозволено використовувати будівлю розміром 5,00 х 9,6 м. після проведеної реконструкції під житло (т. 2 а.с. 14).

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №1110 від 6 листопада 1998 року «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку по АДРЕСА_1 » за заявою ОСОБА_13 присвоєно будівлі, яка складається з кімнати площею 9,60 м.кв., кухні 7,60 м.к.в., туалету 2,20 м.кв., коридору 2,60 м.кв. будинковий номер АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 8).

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №1354 від 11 жовтня 2001 року «Про затвердження висновка ЛОДКБТІ та БО №1/2699 від 29 березня 2001 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку по АДРЕСА_1 , затверджено вказаний висновок, згідно з яким ОСОБА_13 займає такі приміщення: житлова кімната 1-1 площею 18,4 кв.м., сарай під індексом «Б», що складає 22% або 1/5 ідеальну частину; ОСОБА_3 займає такі приміщення: підвал І площею 19,2 кв.м., підвал II площею 11,8 кв.м., тамбур І площею 8,5 кв.м., коридор 2-2 площею 5,0 кв.м., кухня 1-3 площею 6,8 кв.м., коридор 1-4 площею 1,8 кв.м., житлова кімната 1-5 площею 17,4 кв.м., житлова кімната 1-6 площею 15,4 кв.м., що складають 78 % або 4/5 ідеальну частину; в спільному користуванні залишаються огорожа, відмостка, ворота. Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_13 через Львівське ОДКБТІ та ЕО внести зміни в технічну документацію та звернутися у відділ приватизації державного житлового фонду Личаківської районної адміністрації для оформлення права власності (т. 2 а.с. 9).

Розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №1582 від 29 листопада 2001 року «Про оформлення права власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_4 гр. ОСОБА_13 » відділ приватизації державного житлового фонду Личаківської районної адміністрації зобов`язано видати ОСОБА_13 свідоцтво про право власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 18,4 кв.м., житлова 18,4 кв.м., сарай «Б» - 19,1 кв.м., загальна площа будинку - 73,3 кв.м, житлова - 51,2 кв.м., площа приміщень не включена в загальну - 31,0 кв.м., та свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 загальною площею 22,0 кв.м., житлова - 9,6 кв.м., сарай «Г» - 4,1 кв.м. (т. 2 а.с. 10-11).

29 листопада 2001 року ОСОБА_13 на підставі розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №1582 від 29 листопада 2001 року було видано свідоцтво про право власності на будинок № НОМЕР_2 , а саме на будинок АДРЕСА_1 загальною площею 22,0 кв.м. з сараєм «Г» - 4,1 кв.м. (т. 1 а.с. 207).

30 липня 2003 року ОСОБА_19 , який діяв від імені ОСОБА_13 на підставі доручення, укладено договір купівлі-продажу будинку з ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З., згідно з яким ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_4 купив будинок АДРЕСА_1 . Загальна площа будинку 22,0 кв.м. При цьому зазначено, що будинок та господарські споруди, які відчужуються, знаходяться на земельній ділянці площею 600 кв.м. згідно з рішенням Ленінського райвиконкому від 28 листопада 1958 року за №989 (т. 2 а.с. 12-13, т. 5 а.с. 3).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 1 липня 2004 року у справі №2-1066/2004р., яке оскаржувалось та набрало законної сили, було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про визнання недійсними розпоряджень №578 від 27 червня 1998 року, №1110 від 6 листопада 1998 року, №1582 від 29 листопада 2001 року, про визнання недійсним свідоцтва № ЛЖ0484 від 29 листопада 2001 року про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного будинку від 30 липня 2003 року; задоволено зустрічний позов ОСОБА_13 та визнано недійсним договір дарування 4/5 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель на АДРЕСА_10 від 2 червня 1993 року, посвідчений в 4-ій Львівській державній нотаріальної конторі, укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 ; визнано дійсним вказаний договір дарування від 2 червня 1993 року в частині приміщень 1-2 (коридор) площею 5,0 кв.м., 1-3 (кухня) площею 6,8 кв.м., 1-5 (кімната) площею 17,4 кв.м., 1-6 (кімната) площею 15,4 кв.м., 1 (коридор) площею 8,5 кв.м., 1-4 (сходова клітка) площею 1,8 кв.м., підвальні службові житлові приміщення площею 19,2 кв.м. та 11,8 кв.м., що становлять 4/5 частини будинку АДРЕСА_1 , який був фактично укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_3 ; вирішено приміщення, які становили 1/5 частину житлового будинку АДРЕСА_5 , а саме - 1-1 (кімната) площею 18,4 кв.м., сарай «Б», сарай «В», сарай «Г» вважати власністю ОСОБА_13 (т. 2 а.с. 15-20, т. 3 а.с. 160-165).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2004 року у справі №2-5319/2004р. було визнано недійсною ухвалу Львівської міської Ради від 23 жовтня 2003 року №781 в частині передачі у власність ОСОБА_13 земельної ділянки площею 825 м.кв. на АДРЕСА_1 та державний акт на право власності на земельну ділянку №063417 виданий виконавчим комітетом Львівської міської Ради 19 грудня 2003 року; визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 825 м.кв. на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_4 , який був посвідчений 20 грудня 2003 року приватним нотаріусом Пелех О.З. (т. 2 а.с. 137-139).

12 жовтня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Футорянською О.А., ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив будинок АДРЕСА_1 загальною площею 22,0 кв.м. Згідно з п. 3 вказаного договору право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок разом із належними до нього господарськими будівлями та спорудами переходить від продавця до покупця з моменту переходу права власності на житловий будинок згідно з ст. 30 ЗК України (т. 2 а.с. 21-22, т. 5 а.с. 4).

При цьому актом службового розслідування комісії, утвореної відповідно до розпорядження міського голови від 9 листопада 2004 року №909 «Про утворення комісії для проведення службового розслідування» за скаргою родини ОСОБА_3 , яка проживає у АДРЕСА_1 , на незаконні дії посадових осіб, що призвели до втрати належного заявнику майна встановлено, що розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 27 червня 1998 року №578 «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 », від 6 листопада 1998 року №1110 «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку по АДРЕСА_1 , від 11 жовтня 2001 року №1354 «Про затвердження висновку ЛОДКБТІ та ЕО № 1/2699 від 29 березня 2001 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_1 » видані на основі необґрунтованих даних, та з порушенням вимог нормативно-правових актів Львівської міської ради, її виконавчих органів та чинного законодавства України (т. 2 а.с. 120-129). В даному акті звернуто увагу на те, що в матеріалах, наданих для перевірки щодо розпорядження №1110 від 6 листопада 1998 року відсутні документи, які б стверджували проходження процедури введення об`єкта в експлуатацію та правомірності розгляду будинку, якому присвоюється будинковий номер, як житлового.

28 лютого 2005 року, ОСОБА_13 було укладено з ОСОБА_14 договір міни частини будинку на майно, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Hop Н.М., згідно з яким ОСОБА_13 в порядку міни передав ОСОБА_14 належну йому 1/5 частку в будинку на АДРЕСА_1 , до складу якої входить житлова кімната літера 1-1 площею 18,4 кв.м. та сарай «Б», натомість отримав від ОСОБА_14 набір м`яких меблів «Хіларі» (т. 2 а.с. 31-32).

2 березня 2005 року ОСОБА_5 та ОСОБА_14 укладено договір купівлі-продажу будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Hop Н.М., згідно з яким ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_14 купив будинок АДРЕСА_1 площею 22,0 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м. (т. 2 а.с. 23-24, т. 5 а.с. 5).

Ухвалою Львівської міської ради №2685 від 20 жовтня 2005 року «Про внесення змін до ухвали міської ради від 23 жовтня 2003 року №781» було вирішено вважати таким, що втратив чинність пункт 48 додатка до ухвали міської ради від 23 жовтня 2003 року №781 в частині надання ОСОБА_13 у приватну власність земельної ділянки площею 825 кв.м. та у сервітутне користування земельної ділянки площею 64 кв.м. на АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку (т. 1 а.с. 140).

Рішенням Личаківського району м. Львова від 14 червня 2006 року у справі №2-569/2006р. визнано удаваним договір міни приміщення під літ. 1-1 пл. 18,4 кв.м. на АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , посвідчений приватним нотаріусом Нор Н.М.; визнано дану угоду договором купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_14 купив приміщення кімнати пл. 18,4 кв.м. під літ. 1-1 в будинку на АДРЕСА_1 за ціною 7400 гривень; визнано за ОСОБА_14 право власності на приміщення кімнати площею 18,4 кв.м., позначеної літером 1-1, що знаходиться в будинку на АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 33-37).

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2006 року у справі №2а-367/2006р., було задоволено позов ОСОБА_14 , визнано недійсним та скасовано п. 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської Ради №357 від 15 квітня 2005 року про скасування розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №578 від 27 червня 1998 року «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 », №1354 від 11 жовтня 2001 року «Про затвердження висновку ЛОДКБТІ та ЕО № 1/2699 від 29 березня 2001 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_4 », №1110 від 6 листопада 1998 року «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку по АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 211-212).

27 листопада 2006 року ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» було видано ОСОБА_3 довідку про те, що згідно з архівними даними бюро площа земельної ділянки по фактичному користуванню, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , становить 836,3 кв.м., також у матеріалах інвентаризаційної справи на вказаний будинок є копія рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 28 листопада 1958 року №989, відповідно до якого ОСОБА_13 передавалась земельна ділянка площею 600,0 кв.м. для індивідуального будівництва на АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 224).

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29 січня 2007 року постанову Галицького районного суду м. Львова від 28 вересня 2006 року було залишеною без змін (т. 1 а.с. 213-214), а також таку було залишено без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України (т. 1 а.с. 215-216).

Актом комісії, утвореної відповідно до розпорядження міського голови від 27 квітня 2007 року №158 «Про утворення комісії для розгляду звернення гр. ОСОБА_3 » за скаргою родини ОСОБА_3 , яка проживає у АДРЕСА_1 , щодо правомірності переобладнання нежитлової будівлі за вказаною адресою під житловий будинок та оформлення на цей будинок права власності було встановлено, що розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 27 червня 1998 року №578 «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 », від 6 листопада 1998 року №1110 «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку по АДРЕСА_1 ». від 11 жовтня 2001 року №1354 «Про затвердження висновку ЛОДКБТІ та ЕО № 1/2699 від 29 березня 2001 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_4 », від 29 листопада 2001 року №1582 «Про оформлення права власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_13 », були видані з порушенням вимог нормативно-правових актів Львівської міської ради, її виконавчих органів та чинного законодавства України (т. 2 а.с. 99-101). В даному акті також звернуто увагу на те, що в пакеті документів щодо розпорядження №1110 від 6 листопада 1998 року відсутні документи, які б стверджували проходження процедури введення об`єкта в експлуатацію та правомірності розгляду будинку, якому присвоюється будинковий номер, як житлового.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №832 від 12 жовтня 2007 року скасовано розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 27 червня 1998 року №578 «Про переобладнання господарської будівлі під житло на АДРЕСА_1 », від 6 листопада 1998 року №1110 «Про присвоєння будинкового номера житловому будинку по АДРЕСА_1 , від 11 жовтня 2001 року №1354 «Про затвердження висновку ЛОДКБТІ та ЕО № 1/2699 від 29 березня 2001 року «Про визначення ідеальних долей між співвласниками будинку АДРЕСА_4 », та від 29 листопада 2001 року №1582 «Про оформлення права власності на 1/5 ідеальну частину будинку АДРЕСА_4 ОСОБА_13 » (пункт 1) (т. 2 а.с. 130).

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 березня 2010 року у справі №2-1419/10 (т. 1 а.с. 220-221), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 28 жовтня 2010 року (т. 1 а.с. 222) та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2011 року (т. 1 а.с. 223), було відмовлено Личаківській районній адміністрації Львівської міської ради у задоволенні позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_20 , про визнання недійсними свідоцтв про право власності № НОМЕР_1 і №ЛЖ0484 від 29 листопада 2001 року.

25 грудня 2014 року ОСОБА_14 та ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу приміщення кімнати, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Осадчук І.М., згідно з яким ОСОБА_14 продав, а ОСОБА_12 купила приміщення кімнати площею 18,4 кв.м., позначеної літером 1-1, що знаходиться в будинку по АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 38-39).

26 грудня 2014 року ОСОБА_14 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу частини будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О.В., відповідно до умов якого ОСОБА_14 продав, а ОСОБА_2 купила 1/2 частку в будинку АДРЕСА_1 площею 22,0 кв.м. (т. 2 а.с. 25-27, т. 5 а.с. 6-8).

27 грудня 2014 року ОСОБА_14 та ОСОБА_2 укладено ще один договір купівлі-продажу частини будинку, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Міхновим О.В., відповідно до умов якого ОСОБА_14 продав, а ОСОБА_2 купила 1/2 частку в будинку АДРЕСА_1 площею 22,0 кв.м. (т. 2 а.с. 28-30, т. 5 а.с. 9-11).

Згідно з технічним паспортом на індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_1 , складеним 29 червня 2016 року, замовник ОСОБА_2 , до такого відноситься житловий будинок «А-1» площею 34 кв.м., тамбур «а-1» площею 6,3 кв.м., сарай «Г», при цьому загальна площа будинку в експлікації вказана як 22,8 кв.м.

Висновком №1136 судової будівельно-технічної експертизи у кримінальній справі №142-3172 від 3 травня 2006 року встановлено, що ремонтно-будівельні роботи в приміщенні господарської будівлі, якій був присвоєний будинковий номер АДРЕСА_1 тривалий час не проводились і ніяких робіт по реконструкції будівлі для її використання під житло також не було проведено, вказана будівля за технічними характеристиками не являється житловим будинком (т. 2 а.с. 131-136).

Згідно з висновком експерта №24/01-18я від 13 лютого 2018 року по результатах проведеного інженерно-технічного дослідження за заявою ОСОБА_3 будинок АДРЕСА_1 часткового знаходиться в межах земельної ділянки площею 600 кв.м., що була відведена ОСОБА_13 для будівництва житлового будинку рішенням виконкому Ленінської райради депутатів трудящих №989 від 28 листопада 1958 року та даний будинок не знаходиться в цілому в межах зазначеної ділянки (т.2 а.с. 42-50).

Аналогічні відомості вбачаються з технічного звіту «Виготовлення ортофотоплану ділянки за адресою АДРЕСА_1 » від січня 2018 року (т. 2 а.с. 51-60).

Висновком експерта №24/19 від 21 червня 2019 року за зверненням ОСОБА_3 було запропоновано варіанти поділу земельної ділянки площею 600 кв.м. та в ході проведеного дослідження також встановлено, що частина будівлі під номером АДРЕСА_1 збудована за межами земельної ділянки наданої (відведеної) рішенням виконкому Ленінської райради депутатів трудящих №989 від 28 листопада 1958 року площею 600 кв.м. (т. 2 а.с. 102-117).

Згідно з відповіддю ДП «Західгеодезкартографія» від 20 вересня 2016 року таким повідомлено, що згідно з угодою №1/196 від 27 січня 1996 року із Львівською міською радою, Експедиція №7 виконувала роботи по створенню кадастрових планів на юридичних та фізичних осіб м. Львова, угоди роботи носили чисто інформаційний характер, тобто визначали усіх власників і користувачів земельними ділянками, тому межі земельних ділянок на місцевості виносились із словесних показів користувачів, актів погодження і встановлення меж не вимагалось, а також не вимагалось юридичного підтвердження права користування земельними ділянками. Площі земельних ділянок по кожному землекористувачу визначались по аерознімках методом геометричних фігур (т. 1 а.с. 225).

Листом від 11 серпня 2016 року №24-206 Департаменту містобудування Львівської міської ради на звернення ОСОБА_2 щодо експлуатації житлового будинку на АДРЕСА_1 , повідомлено, що проведеною перевіркою, з виходом на місце, встановлено відповідність існуючого житлового будинку загальною площею 22,0 кв. м. на. АДРЕСА_1 технічному паспорту обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 29 червня 2016 року, тобто будівельні роботи не проводились. Департамент містобудування не заперечував щодо експлуатації житлового будинку на АДРЕСА_1 без проведення будівельних робіт та вказав, що даний лист є підставою для отримання технічних умов на електропостачання у ВАТ «Львівобленерго» і водопостачання та водовідведення у ЛМКП «Львівводоканал» та отримання дозволів на діяльність (т. 1 а.с. 227).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 8 липня 2019 року у справі №463/3337/17 було задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_12 , третя особа Львівська міська рада, про встановлення порядку користування земельною ділянкою та виділено ОСОБА_2 в користування для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1 земельну ділянку площею 0,0300 га (300 кв.м.) та встановлено на її користь постійний земельний сервітут та право проїзду до будинку (т. 2 а.с. 61-72). Постановою Львівського апеляційного суду від 24 червня 2021 року вказане рішення було залишено без змін (т. 2 а.с. 73-85), однак постановою Верховного Суду від 3 серпня 2022 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 8 липня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 24 червня 2021 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 , відмовлено (т. 2 а.с. 86-98). Вказаною постановою касаційного суду було звернуто увагу на те, що будинок АДРЕСА_1 а частково знаходиться на земельній ділянці площею 600 кв.м., що надавалась в користування ОСОБА_13 на підставі рішення виконкому Ленінської райради депутатів трудящих №989 від 28 листопада 1958 року, інша частина будинку розміщена на земельній ділянці, яка перебуває у комунальній власності.

Листом від 29 липня 2019 року №2403-2141 Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради на звернення ОСОБА_2 від 15 липня 2019 року №3-Ф-80331/АП-Ф-2403 про надання дозволу на ставлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 а розглянуто. Відповідно до довідки відділу у місті Львові Головного Управління Держгеокадастру у Львівській області від 14 червня 2019 року №31-13-0.37-5284/169-19 земельна ділянка на АДРЕСА_1 частково входить в межі земельної ділянки на АДРЕСА_1 , яка знаходиться в користуванні гр. ОСОБА_3 без належно оформлених правовстановлюючих документів на користування. Вказали, що враховуючи неодноразові скарги щодо конфліктної ситуації між власниками будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 необхідно представити письмову згоду співвласників будинку АДРЕСА_1 на ім`я Львівського міського голови щодо вилучення з користування земельної ділянки, а тому питання, порушене у зверненні 15 липня 2019 року №3-Ф-80331/АП-Ф-2403 не може бути вирішено (т. 1 а.с. 226).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2019 року у справі №1.380.2019.004273 було задоволено позов ОСОБА_2 до Львівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та зобов`язано Львівську міську раду розглянути звернення ОСОБА_2 про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 по суті (т. 1 а.с. 229-231).

Також рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 2 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 8 вересня 2020 року у справі №1340/5046/18, було задоволено позов ОСОБА_2 до Департаменту містобудування Львівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії та зобов`язано Департаменту містобудування Львівської міської ради розглянути по суті заяву ОСОБА_2 про надання висновку про доцільність утворення містобудівної одиниці з присвоєнням поштової адреси на АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 232-233).

Постановою Львівського апеляційного суду від 19 березня 2021 року у справі №463/2752/18 скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2019 року та ухвалено нове рішення про відмову в позові (т. 1 а.с. 217-219).

З вказаної постанови вбачається, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 жовтня 2019 року було задоволено позов ОСОБА_2 та визнано недійсним п. 1 рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №832 від 12 жовтня 2007 року. Апеляційний суд погодився з тим, що рішення виконавчого комітету було прийнято всупереч положенням Закону України «Про місцеве самоврядування» та рішення Конституційного суду України від 16 квітня 2009 року у справі №1-9/2009, однак постановив, що ОСОБА_2 було пропущено строк на звернення до суду з позовом, що є підставою для відмови у позові.

З наданих копій квитанцій вбачається, що ОСОБА_3 починаючи з 1995 року сплачував земельний податок (плату за землекористування) за адресою: АДРЕСА_1 за 1995, 1996, 1997, 1998, 2000 (0, 0600 га), 2001, 2002, 2003, 2006, 2007, 2008, 2009 (за 0,0825 га), 2010 (за 0,0825 га), 2011 (0, 0600 га), 2012, 2013, 2014, 2016, 2018 роки. При цьому в платіжних документах за 2000 рік було вказано, що плату нараховано за 0,0600 га), за 2009 і 2010 роки - за 0,0825 га, за 2011 рік знову за 0,0600 га. (т. 3 а.с. 166-179).

Згідно з відповіддю ГУ ДФС у Львівській області №3375/0/13-02-13-12-21 від 27 березня 2018 року, відповідно до даних інформаційної системи «Податковий блок» платником земельного податку за земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0825 га є ОСОБА_3 та останнім було сплачено податок за 2012, 2013, 2014, 2015 та 2016 роки (т. 1 а.с. 228).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №367315867 від 26 лютого 2024 року будинок (будинковолодіння) за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_2 та дане будинковолодіння складається з будинку під літерою «А-1», загальною площею 22 кв.м., житловою площею 9,6 кв.м., який складається з однієї кімнати та кухні, та господарських будівель та споруд: цегляного тамбура «а», дерев`яного сараю «Г» (т. 3 а.с. 146-149).

З`ясувавши предмет та підстави позову, оцінивши наведені докази в їх сукупності та взаємозв`язку суд приходить до наступних висновків.

Позивач звернувся до суду з позовом про захист права власності на земельну ділянку шляхом знесення самочинного будівництва. При цьому вважає, що будинок АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом з підстави, передбаченої ч. 1 ст. 376 ЦК України, так як збудований на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року, щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним Кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав та обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки між сторонами продовжують існувати цивільні відносини щодо користування земельною ділянкою, що перебуває у комунальній власності, власником будівлі, яка розміщена на такій земельній ділянці, то до цих правовідносин слід застосовувати положення ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно, вважаються самочинним будівництвом, зокрема, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети.

Суд приходить до висновку, що зібраними у справі доказами доведено, і не заперечується сторонами, що житловий будинок АДРЕСА_1 частково розміщений за межами земельної ділянки площею 600 кв.м., що була надана ОСОБА_13 в користування для будівництва індивідуального житлового будинку відповідно до рішення виконавчого комітету Ленінської райради депутатів трудящих від 28 листопада 1958 року №989.

Однак, поза увагою суду не може залишитись та обставина, що спірна будівля в якості господарської споруди була прийнята в експлуатацію шляхом затвердження акту від 22 вересня 1982 року «Про закінчення будівництва та введення в експлуатацію індивідуального будинковолодіння АДРЕСА_5 » рішенням виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів №452 від 26 жовтня 1982 року.

Станом на 26 жовтня 1982 року був чинним Земельний кодекс Української РСР 1970 року. Відповідно до ст. 16 цього кодексу надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. Отже, станом на 26 жовтня 1982 року надання земельної ділянки у користування у Червоноармійському (тепер - Личаківському) районі м. Львова відносилось до компетенції виконавчого комітету Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова.

Тому суд погоджується з доводами представника третьої особи Кузьмича В.В. про те, що, прийнявши в експлуатацію будинковолодіння АДРЕСА_5 , в тому числі спірну будівлю в якості господарської споруди, виконавчий комітет Червоноармійської районної ради народних депутатів м. Львова, який є правопопередником позивача у спірних правовідносинах, погодив розміщення спірної будівлі частково поза межами земельної ділянки, яка цим же органом надавалась для будівництва індивідуального житлового будинку.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України, якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною і розумною, якщо інше не встановлено судом.

У зв`язку із значним проміжком часу від будівництва спірної будівлі (1960 рік), введення її в експлуатацію (1982 рік), до розгляду справи судом та відсутністю належних, допустимих і достовірних доказів щодо обставин будівництва та введення в експлуатацію спірної будівлі суд позбавлений можливості встановити дійсні обставини будівництва ОСОБА_13 спірної споруди та прийняття її в експлуатацію, які призвели до прийняття в експлуатацію в складі будинковолодіння АДРЕСА_5 господарської споруди, яка частково розміщена поза межами земельної ділянки, що була в передбаченому законом порядку надана ОСОБА_13 для будівництва індивідуального житлового будинку. Відповідно, суд, керуючись ч.5 ст. 12 ЦК України, не вбачає підстав для визнання недобросовісною поведінки ОСОБА_13 в процесі будівництва та здачі в експлуатацію спірної будівлі.

Водночас, суд погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_15 про те, що намір позивача через значний проміжок часу (41 рік) виправити помилку державного органу, який був правопопередником позивача у спірних правовідносинах, за рахунок відповідача не узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинна застосовуватися судами при розгляді справ та оприлюднена, зокрема, в межах справи «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04). В рамках цієї справи, Європейський суд з прав людини констатував, що «потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Тобто, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування покладає на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку».

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом.

Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Відповідно до ст. 119 ЗК України, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно протягом п`ятнадцяти років користуються земельною ділянкою, але не мають документів, що засвідчують наявність у них прав на зазначену земельну ділянку, можуть звернутися, зокрема, до органу місцевого самоврядування з заявою про передачу такої земельної ділянки у їхню власність. Набуття громадянами права власності на земельну ділянку за давністю користування здійснюється в порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами згідно із статтею 118 цього Кодексу в межах норм, визначених статтею 121 цього Кодексу.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, тобто, не раніше 1 січня 2001 року.

Львівська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні та володінні земельною ділянкою, на якій частково розміщений належний відповідачці житловий будинок АДРЕСА_1 , 8 серпня 2023 року. Отже, для правильного вирішення справи має значення проміжок часу добросовісного, відкритого та безперервного володіння спірною земельною ділянкою площею 236,3 кв.м (836,3 - 600), починаючи з 7 серпня 2008 року і до 8 серпня 2023 року.

Матеріалами справи встановлено, що станом на 7 серпня 2008 року власником будинку АДРЕСА_1 був правопопередник відповідача ОСОБА_14 , який набув таке право на підставі договору купівлі-продажу від 2 березня 2005 року.

Позивач у позовній заяві зазначає, що про розміщення спірного житлового будинку частково поза межами земельної ділянки, яка була надана ОСОБА_13 для будівництва індивідуального житлового будинку, позивачу стало відомо при розгляді Личаківським районним судом м. Львова справи №463/3337/17 внаслідок проведення земельно-технічної експертизи, завершеної складанням висновку експерта №24/01-18я від 13 лютого 2018 року. Водночас, позивачем не надано суду доказів того, що відповідачці ОСОБА_2 чи її правопопередникам про такі обставини могло стати відомо раніше.

З урахуванням того, що жоден з учасників справи не заперечив тверджень представника відповідача про те, що з 1958 року і дотепер зовнішні межі земельної ділянки, якою користувався ОСОБА_13 та його правонаступники, не змінювались, то суд вважає встановленим, що з 1958 року і дотепер ОСОБА_13 та його правонаступники, зокрема відповідач ОСОБА_2 , добросовісно, відкрито та безперервно користуються спірною земельною ділянкою, що, відповідно до ст. 119 ЗК України, є підставою для звернення відповідача до позивача про передачу відповідачу земельної ділянки у приватну власність в порядку реалізації права на безоплатну приватизацію земельної ділянки, передбаченого ст. 118 ЗК України.

Щодо доводів позивача про незаконність процедури переведення ОСОБА_13 господарської споруди у житловий будинок як одну з підстав позову, то суд приходить до висновку, що встановлення цих обставин не має значення для правильного вирішення спору, так як визнання недійсними в судовому порядку рішень органу місцевого самоврядування про оформлення права власності ОСОБА_13 на житловий будинок АДРЕСА_1 та виданого на їх підставі свідоцтва про право власності мало б наслідком повернення спірній будівлі статусу господарської споруди, а не її знесення.

Однак, суд зазначає, що станом на 21 листопада 2001 року, тобто станом на час видачі ОСОБА_13 Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради свідоцтва НОМЕР_2 про право власності на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , свідоцтво про право власності на об`єкт нерухомого майна, видане органом місцевої виконавчої влади чи місцевого самоврядування, входило до переліку правовстановлювальних документів, на підставі яких провадилась державна реєстрація права власності на об`єкти нерухомого майна, про що свідчить п. 6 Додатку №1 до Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 9 червня 1998 року.

Також суд зазначає, що свідоцтво ЛЖ №0484 від 21 листопада 2001 року про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_13 виконавчим органом позивача Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради, двічі було предметом судового розгляду: у межах цивільної справи, яка розглядалась Личаківським районним судом за позовом ОСОБА_3 , та завершена ухваленням рішення від 1 липня 2004 року, яке набрало законної сили, про відмову в задоволенні позову, та у межах цивільної справи, яка розглядалась за позовом Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради та завершена ухваленням рішення Залізничним районним судом м. Львова від 18 березня 2010 року, яке набрало законної сили, про відмову в задоволенні позову.

Щодо доводів позивача про те, що внаслідок укладення між ОСОБА_13 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 до останнього не перейшло право користування земельною ділянкою, яким володів ОСОБА_13 , і, відповідно, таке право не перейшло до наступних власників спірного будинку, в тому числі і до відповідача, то суд такі доводи до уваги не бере з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року оприлюднила правовий висновок щодо застосування статті 120 ЗК України з якого вбачається, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість.

Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Також Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалася про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанови від 4 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (пункт 8.17), від 5 грудня 2018 року у справі №713/1817/16-ц (пункт 61), від 18 грудня 2019 року у справі №263/6022/16-ц (пункт 42))».

Отже, з урахуванням вищенаведених правових висновків Верховного Суду щодо принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній об`єктів нерухомості суд приходить до висновку, що право користування земельною ділянкою, яке мав ОСОБА_13 , переходило до усіх інших власників будинку АДРЕСА_1 одночасно з набуттям ними права власності на будинок АДРЕСА_1 , а доводи позивача про те, що після укладення між ОСОБА_13 та ОСОБА_4 договору купівлі-продажу від 30 липня 2003 року користувачем земельної ділянки площею 600 кв.м. залишився лише ОСОБА_3 є безпідставними.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, а також в судових засіданнях, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Також у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне вирішити питання про розподіл судових витрат.

Оскільки суд прийшов до переконання про відмову в задоволені позовних вимог, а тому судові витрати підлягають стягненню з позивача. На момент ухвалення рішення сторона відповідача та інші учасники справи доказів понесених судових витрат не надали, а тому при ухваленні рішення, суд не вирішує питання стягнення таких.

Керуючись ст.ст. 141, 223, 265, 273, 274 ЦПК України, суд

ухвалив:

в задоволені позову Львівської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в особі його законного представника ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Львівська міська рада, місцезнаходження: 79008, м. Львів, пл. Ринок, 1, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 04055896.

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_11 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_3 .

Треті особи: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_12 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_4 ;

ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_12 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_5 ;

ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_13 ;

ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_14 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_6 ;

ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_15 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_7 ;

ОСОБА_7 в особі його законного представника ОСОБА_8 , місце проживання: АДРЕСА_16 .

ОСОБА_9 , місце проживання: АДРЕСА_17 ;

ОСОБА_10 , місце проживання: АДРЕСА_18 ;

ОСОБА_11 , місце проживання: АДРЕСА_18 ;

ОСОБА_12 , місце проживання: АДРЕСА_12 , реєстраційний номер облікової кратки платника податків НОМЕР_8 .

Суддя: Стрепко Н.Л.