ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року

м. Київ

справа № 607/8057/23

провадження № 61-17060св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2024 року в складі судді Кунець Н. Р. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року в складі колегії суддів: Костіва О. З., Гірського Б. О., Храпак Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання заповіту нікчемним.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його двоюрідний дядько ОСОБА_3 , який на момент смерті не мав близьких родичів. Він у визначений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті дядька, проте постановою нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв 'язку із наявністю складеного за життя ОСОБА_3 заповіту від 22 лютого 2022 року на користь ОСОБА_2 .

На його переконання спадкодавець не був здатним усвідомлювати і вчиняти дії щодо посвідчення заповіту, оскільки був важко хворим. Так, 20 лютого 2022 року він особисто прийшов до ОСОБА_3 і побачив, що його стан значно погіршився, що проявлялось у відмові від їжі, погіршені мови, а також він перестав підніматися з ліжка. Також 21 лютого 2022 року лабораторними дослідженнями було підтверджено у спадкодавця діагноз - короновірусна інфекція. Таким чином, стан спадкодавця в останні дні його життя був важкий, він не міг підписати заповіт, а отже і виразити свою волю на розпорядження майном у разі його смерті.

За таких обставин позивач просив суд визнати заповіт, складений ОСОБА_3 , нікчемним.

Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що спадкодавець ОСОБА_3 не був визнаний недієздатним чи обмежено дієздатним та мав право на складання заповіту, а докази протилежного позивач не надав. Водночас той факт, що ОСОБА_3 хворів на коронавірусну хворобу, не свідчить про його неможливість усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Дієздатність ОСОБА_3 під час складення заповіту перевірено уповноваженою на те особою. Особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про його вільне волевиявлення.

Суди також врахували висновок експерта № 995/23-22 від 27 грудня 2023 року, складений за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, згідно із яким заповіт від 22 лютого 2022 року власноручно підписаний особисто заповідачем. Водночас апеляційний суд констатував, що сторона позивача не заявляла клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, яка могла б встановити психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Суди відхилили посилання позивача на складення заповіту з порушенням його форми, вказавши, що законодавством не передбачений обов`язок саме рукописного зазначення того, що заповіт прочитаний уголос та підписаний заповідачем.

Посилання на інші порушення форми заповіту суди також відхилили як такі, що можливо допущені посадовою особою, однак вказане не впливає на волевиявлення спадкодавця щодо розпорядження власним майном, на форму правочину та не є підставою для оспорюваності заповіту.

Вирішуючи питання про відшкодування відповідачу витрат на професійну правничу допомогу за апеляційний розгляд справи у розмірі 5 000 грн, суд апеляційної інстанції керувався тим, що цей розмір судових витрат доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У грудні 2024 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його позов задовольнити у повному обсязі.

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування пункту 2.1 Розділу ІІ, пункту 1.4 Розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 в контексті статей 1247, 1257 ЦК України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

В обґрунтування доводів касаційної скарги заявник вказав, що на його переконання у випадку власноручного записання посадовою особою органу місцевого самоврядування заповіту на прохання заповідача законодавством передбачена необхідність рукописного зазначення того, що заповіт прочитаний уголос та підписаний заповідачем. Натомість, оскаржуваний заповіт таких відомостей не містить, що залишилось поза увагою судів попередніх інстанцій. Крім того, вказаний заповіт не містить також відомостей про те, що його посвідчено поза межами приміщення органу місцевого самоврядування. Вказане також свідчить про порушення форми заповіту.

Вказані обставини на переконання позивача свідчать про те, що спірний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а також не відповідає реальному волевиявленню заповідача.

Аргументи інших учасників справи

У березні 2025 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, мотивований незгодою із її доводами та законністю й обґрунтованістю оскаржуваних судових рішень.

В обґрунтування доводів відзиву заявник вказав про те, що посилання позивача на складення заповіту з порушенням його форми є необґрунтованими, оскільки законодавством не передбачений обов`язок саме рукописного зазначення того, що заповіт прочитаний уголос та підписаний заповідачем.

Наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку. Інший підхід призводить до необґрунтованості покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

22 лютого 2022 року в с. Плотича Тернопільського району Тернопільської області старостою Плотицького старостинського округу Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Шісткою О. М. посвідчено та зареєстровано в реєстрі за № 3-36 заповіт, згідно з яким ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на випадок своєї смерті розпорядився належним йому майном на користь ОСОБА_2 .

Вказаний заповіт містить відомості про те, що зміст статей 1241, 1307 Цивільного кодексу України роз`яснено заповідачу. У заповіті також наявний напис, нанесений друкованими літерами: «Я, ОСОБА_3 заповіт прочитав вголос і власноручно підписав». Заповіт підписаний заповідачем у присутності старости Плотицького старостинського округу Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області ОСОБА_4 . Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено (а. с. 67, т. 1).

Відповідно до витягу з книги реєстру для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування Плотицького старостинського округу Білецької сільської ради на 2021-2022 рік, у ній міститься запис про вчинення 22 лютого 2022 року нотаріальної дії за №3-36 - заповіту для ОСОБА_3 та підпис останнього. Сума сплаченого державного мита - 0,85 грн.

Згідно із квитанції АТ «Укрпошта» ВПЗ 47704 Плотича, 22 лютого 2022 року о 17 год. 17 хв. сплачено державне мито у розмірі 0.90 грн. Платник ОСОБА_5

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ОСОБА_1 є двоюрідним племінником ОСОБА_3 , а ОСОБА_2 - його похресником.

Відповідно до довідки Амбулаторією загальної практики - сімейної медицини с. В. Глибочок КНП «Центр первинної санітарної допомоги Білецької сільської ради» від 23 лютого 2022 року причиною смерті ОСОБА_3 є хронічна серцево-судинна недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз, ішемічна хвороба серця.

05 травня 2022 року ОСОБА_2 подав приватному нотаріусу Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т. В. заяву № 90, у якій зазначив, що приймає спадщину після смерті ОСОБА_3 .

27 липня 2022 року ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т.В. заяву №127, у якій зазначив, що приймає спадщину після смерті двоюрідного дядька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті якого залишилось майно, склад якого йому відомий.

Постановою приватного нотаріуса Тернопільського районного нотаріального округу Кравець Т. В. № 152/02-31 від 27 грудня 2022 року відмовлено у вчинені нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно на ім`я ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_3 у зв'язку із наявністю заповіту, складеного останнім на іншу особу. Крім того, вказано, що ОСОБА_1 не надав документи, що підтверджують родинні зв`язки із спадкодавцем, в заяві про прийняття спадщини та в заяві про видачу свідоцтва про право на спадщину не вказано склад спадкового майна та не надано правовстановлюючі документи на спадкове майно.

Відповідно до листа КНП «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» ТОР № 491 від 21 лютого 2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 01 лютого 2022 року по 23 лютого 2022 року надавалась невідкладна медична допомога працівниками КНП «ЦЕМД та МК» ТОР, а саме: 17 лютого 2022 року в 13 год. 14 хв. на диспетчерську службу КНП «ЦЕМД та МК» ТОР поступив телефонний виклик за адресою: АДРЕСА_1 . Привід для виклику: проблеми з диханням, виражені ознаки дихальної недостатності, задишка в стані спокою. Встановлений діагноз: підозра або підтверджене захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2. Від госпіталізації пацієнт відмовився в присутності свідка: племінника ОСОБА_6

21 лютого 2022 року в 13 год. 27 хв. на диспетчерську службу КНП «ЦЕМД та МК» ТОР поступив телефонний виклик за адресою: АДРЕСА_1 . Привід для виклику: пандемії/спалахи інфекційних захворювань. Не вдалося встановити стан пацієнта. Пацієнт ОСОБА_3 . Встановлений діагноз: підозра або підтверджене захворювання на гостру респіраторну хворобу COVID-19, спричинену коронавірусом SARS-CoV-2. Від госпіталізації пацієнт відмовився в присутності свідків: племінника ОСОБА_6 , похресника ОСОБА_7 23 лютого 2022 року в 08 год. 32 хв. на диспетчерську службу КНП «ЦЕМД та МК» ТОР поступив телефонний виклик за адресою: АДРЕСА_1 . Смерть наступила до приїзду бригади НОМЕР_1 . Констатовано біологічну смерть.

Згідно з висновком експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №995/23-22 від 27 грудня 2023 року, складеного за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, вбачається, що підпис та рукописний текст « ОСОБА_5 » у графі «підпис» у двох примірниках заповіту, складеного від імені ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 , що посвідчений 22 лютого 2022 року старостою Плотицького старостинського округу Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Олександром Шісткою, зареєстрований в реєстрі 22 лютого 2022 року за № 3-36, виконано ОСОБА_3 .

Підпис та рукописний текст « ОСОБА_3 » у графі «підпис» у двох примірниках заповіту, складеного від імені ОСОБА_3 в користь ОСОБА_2 , що посвідчений 22 лютого 2022 року старостою Плотицького старостинського округу Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області Олександром Шісткою, зареєстрований в реєстрі 22 лютого 2022 року за № 3-36, виконані під впливом природних збиваючих факторів, до котрих належить погіршення письмово-рухових навичок, викликане комплексом хвороб, характерних для похилого та старечого віку, та/або прогресуючим хронічним захворюванням.

Підпис у графі «Підписи осіб (їх представників) які звернулися за вчиненням нотаріальної дії, номеру нотаріальної дії 3-36 книги Реєстру для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування Плотицького старостату Білецької сільської ради за 2021-2022 роки, виконано ОСОБА_3 . У середній частині аркушів у двох примірниках заповіту, над рядком «Підпис» міститься текст, нанесений літерами друкованого шрифту, що читається «Я, ОСОБА_3 , заповіт прочитав вголос і власноручно підписав». Нижче від цього тексту нанесено підпис та рукописний текст « ОСОБА_3 », котрі досліджувались вище. Інших записів, нанесених рукописним способом, у обох примірниках досліджуваного заповіту не виявлено.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно із вимогами частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, що затверджений наказом Міністерства юстиції України № 3306/5 від 11 листопада 2011 року (далі - Порядок) визначено порядок посвідчення заповіту.

Так, у пункті 1.2. розділу I цього Порядку в редакції 2011 року зазначено, що нотаріальні дії вчиняють посадові особи, на яких за рішенням відповідного органу місцевого самоврядування покладено вчинення цих дій.

Відповідно до пунктів 1.1-1.4 Розділу ІІІ Порядку, посадові особи органів місцевого самоврядування зобов`язані роз`яснити фізичним особам зміст і значення поданих ними проектів заповітів і перевірити, чи відповідає їх зміст вимогам закону. При посвідченні заповіту посадова особа органу місцевого самоврядування встановлює особу заповідача та визначає обсяг його цивільної дієздатності. Посадова особа органу місцевого самоврядування посвідчує заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог статей 1247, 1251 Цивільного кодексу України і особисто подані ними посадовій особі органу місцевого самоврядування. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем.

Пунктом 2.1. розділу II Порядку встановлено, що нотаріальні дії вчиняються в приміщенні органу місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з`явитися в зазначене приміщення, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаним приміщенням.

Відповідно до положень пункту 2.3. розділу II Порядку при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії.

Згідно із пунктом 2.11. розділу II Порядку посвідчення заповітів, засвідчення вірності копій (фотокопій) документів і виписок з них, засвідчення справжності підпису на документах, видача дубліката посвідченого документа здійснюються шляхом вчинення посвідчувальних написів на відповідних документах, які підписуються посадовою особою органу місцевого самоврядування і скріплюються гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування.

Частиною першою та другою статті 1257 ЦК України передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на загальнодозвільний підхід законодавця щодо можливості особи, яка опинилася в різних життєвих ситуаціях, скласти заповіт, який може посвідчуватися доволі широким колом осіб, зазначених у статті 1252 ЦК України. Призначення цього - переконатися у дійсній волі особи, яка складає заповіт, і надати можливість її виразити, а особам, до спадкування якими прагнув заповідач, - отримати це майно у спадщину.

Тому штучно віднаходити підстави для того, щоб визнати заповіти нікчемними, не відповідає засадам справедливості, адже цим нехтується остання воля заповідача.

Інший підхід призводить до необґрунтованості покладення відповідальності за порушення уповноваженою особою органу місцевого самоврядування законодавства, яке регулює порядок його діяльності, на заповідача та спадкоємців, які не зобов`язані бути обізнаними з процедурним законодавством, що є порушенням принципу поваги до волі заповідача та обов`язковості її виконання, а також неспівмірним втручанням держави у право спадкоємців за заповітом мирно володіти своїм майном.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2021 року у справі № 522/9893/17, постановах Верховного Суду від 12 липня 2021 року у справі № 495/87/15-ц, від 11 серпня 2021 у справі № 220/183/20, від 23 лютого 2022 року у справі № 688/3144/20.

У інших справах щодо визнання заповіту нікчемним Верховний Суд пояснив, що наявність формальних помилок при складанні заповіту не свідчить про нікчемність заповіту та не спростовує презумпцію правомірності правочину, якщо заповідач не був визнаний судом недієздатним чи обмежено дієздатним, мав право на складання заповіту, заповіт відповідав волі заповідача, власноруч підписаний заповідачем, має письмову форму, посвідчений та зареєстрований у встановленому законом порядку

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2018 року у справі № 522/904/16-ц, від 03 липня 2019 року у справі № 725/2412/15-ц, на які підставно послався суд апеляційної інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що волевиявлення ОСОБА_3 , спрямоване на передачу майна саме похреснику ОСОБА_2 та зафіксоване в оспорюваному заповіті від 22 лютого 2022 року, було вільним та відповідало його волі.

Доказів протилежного позивач в порядку статті 81 ЦПК України не надав.

Як вбачається зі змісту заповіту, його складено у письмовій формі, із зазначенням дати та місця його складення. Заповіт також містить підпис заповідача, підпис посадової особи органу місцевого самоврядування та скріплений гербовою печаткою відповідного органу місцевого самоврядування.

Доводи позивача про те, що текст заповіту був підписаний іншою особою, а не заповідачем особистоперевірені судами та їм надана належна правова оцінка.

Ці аргументи не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовуються висновком експерта Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз №995/23-22 від 27 грудня 2023 року, згідно із яким підпис і рукописний текст « ОСОБА_5 » у графі підпис у двох примірниках оспорюваного позивачем заповіту виконаний спадкодавцем ОСОБА_3 .

Разом із тим допитаний в судовому засіданні експерт підтвердив, що підпис заповідача виконаний під впливом природних збиваючих факторів, до котрих належить погіршення письмово-рухових навичок, викликане комплексом хвороб, характерних для похилого та старечого віку.

Крім того, вказані обставини підтвердили допитані у судовому засіданні свідки, а позивач не надав доказів на спростування цих обставин.

Отже, підписання заповіту відбулося з дотриманням вимог закону та відображало дійсне волевиявлення заповідача на розпорядження своїм майном.

Суди попередніх інстанцій також обґрунтовано відхилили посилання позивача на те, що складення заповіту з порушенням його форми, вірно вказавши, що законодавством не передбачений обов`язок саме рукописного зазначення того, що заповіт прочитаний уголос та підписаний заповідачем. При цьому встановлено, що спірний заповіт містить відповідні відомості щодо прочитання його вголос і власноручного підпису заповідача.

З урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу, засад змагальності сторін, а також положень статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не надає оцінку доводам заявника про те, що спірний заповіт не містить відомостей про те, що його посвідчено поза межами приміщення органу місцевого самоврядування, оскільки такі аргументи не були підставою позовних вимог та зазначені позивачем лише у касаційній скарзі.

Отже, оскаржуваний заповіт по формі, порядку його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його нікчемності позивач належних та допустимих доказів не надав.

За таких обставин суди правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту нікчемним.

Разом із тим при вирішенні спору в цій справі суд апеляційної інстанції підставно звернув увагу на те, що позивач просив визнати спірний заповіт нікчемним, однак як на підставу своїх вимог посилався на недійсність вказаного правочину, оскільки на його переконання спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій.

Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17.

Надаючи оцінку доводам позивача про недійсність спірного заповіту у зв'язку із тим, що спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із безпідставності цих доводів, що побудовані виключно на припущеннях позивача.

З огляду на зазначене суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що спадкодавець ОСОБА_3 не був визнаний недієздатним чи обмежено дієздатним та мав право на складання заповіту, а докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Водночас суди вірно звернули увагу на те, що сам по собі факт захворювання спадкодавця (короновірусна хвороба) не свідчить про його неможливість усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Водночас апеляційний суд підставно констатував, що позивач не заявляв клопотання про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи, яка могла б встановила психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Отже, аналогічні аргументи касаційної скарги про неможливість спадкодавця усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними є безпідставними, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами та є припущенням.

Крім того, суд апеляційної інстанції вірно звернув увагу позивача на висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, згідно із якими визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Водночас такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо відсутність висновку Верховного Суду з приводу питання застосування пункту 2.1 Розділу ІІ, пункту 1.4 Розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 в контексті статей 1247, 1257 ЦК України у подібних правовідносинах суд касаційної інстанції відхиляє з таких підстав.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у тих випадках, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми права вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання щодо необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.

Аргументуючи підстави касаційного оскарження, передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України, заявник зазначає, що у контексті положень пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України необхідний висновок Верховного Суду з приводу питання застосування пункту 2.1 Розділу ІІ, пункту 1.4 Розділу ІІІ Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 11 листопада 2011 року № 3306/5 в контексті статей 1247, 1257 ЦК України у подібних правовідносинах.

Зазначені доводи заявника відхиляються касаційним судом з огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені за результатами оцінки у сукупності всіх доказів та обставин справи. Водночас, як свідчить характер доводів заявника, останні фактично зводяться до незгоди із наданою судом оцінкою обставин справи та вказують на переоцінку доказів у справі, що суперечить положенням статті 400 ЦПК України.

Інші доводи заявника значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин. Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених судами попередніх інстанцій рішеннями та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника.

Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 липня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара