Справа № 466/8961/24
Провадження № 2/466/645/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суду м. Львова у складі:

головуючого судді Єзерського Р.Б.

при секретарі Свиті А.І.

за участю представника позивача Когут Л.І.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача Кісь О.Р.

представника третьої особи Миргорода В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Львова цивільну справу за позовною заявою адвоката Когут Любові Іванівни, яка представляє інтереси ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради про відібрання дітей у матері та повернення їх на попереднє місце проживання,

в с т а н о в и в:

у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за позовною заявою адвоката Когут Любові Іванівни, яка представляє інтереси ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , з участю третьої особи: Органу опіки та піклування Шевченківської районної адміністрації Львівської міської у якій позивач просить суд ухвалити рішення, яким відібрати у ОСОБА_1 дітей ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та повернути їх за попереднім місцем проживання у Федеративну Республіку Німеччина у супроводі їхньої бабусі ОСОБА_6 за її згодою.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що шлюб між позивачем ОСОБА_2 та відповідачкою ОСОБА_1 був зареєстрований 15.09.2007р. Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції. Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 06.06.2024р. такий розірваний. З вересня 2013 року подружжя ОСОБА_7 проживало в Федеративній Республіці Німеччина. З 01.09.2013р. вони винаймали помешкання за адресою АДРЕСА_1 . Під час проживання в цьому помешканні в них народились діти ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Діти, відповідно до встановленого в ФРН порядку, зареєстровані за місцем свого проживання і, на той час, місцем проживання батьків, що засвідчується довідками про підтвердження реєстрації. Діти в Україні ніколи не проживали, місце проживання дітей в Україні не реєструвалось. За місцем свого постійного проживання в Німеччині діти відвідували школу та садочок, що підтверджується належно засвідченими довідками зі школи та дитячого садочка. Вони повністю були інтегровані у соціальне середовище, в якому проживали. Через непорозуміння між подружжям, з серпня 2022р. ОСОБА_2 винайняв окреме помешкання, яке знаходиться поряд з попереднім помешканням та школою і дитячим садком, які відвідували діти. Відповідно до законодавства країни проживання він мав обов`язок зареєструватись в цьому помешканні. За домовленістю між батьками, досягнутою за сприянням та в присутності працівників Відділу у справах дітей та молоді Соціально-педагогічної спеціалізованої служби районного комітету району Гохтаунус, діти почергово проживали тиждень з батьком, тиждень з матір`ю. Також було досягнуто домовленості про те, що цей строк за спільною згодою батьків може бути більшим чи меншим.

02.04.2024 р. відповідачка, ОСОБА_1 черговий раз забрала дітей до себе. 09.04.2024р. надійшла черга позивача, ОСОБА_2 , забирати дітей, однак вони були відсутні за місцем проживання відповідачки (їх матері). На запит позивача до відповідачки (за допомогою sms-повідомлення) вона відповіла, що самовільно, не питаючи згоди позивача, вирішила поїхати в Мюнхен з дітьми до подруги до кінця шкільних канікул у федеральній землі Гессен (по 14.04.2024р.). 14.04.2024р. в день очікуваного повернення дітей позивач знайшов в своїй поштовій скриньці конверт зі всіма наборами ключів до помешкання відповідачки. Прийшовши туди, позивач виявив фактично порожнє помешкання, з якого вивезли всі цінні речі, включно з пральною машинкою та сушаркою. 15.04.2024р. ОСОБА_2 була подана заява в кримінальну поліцію про викрадення дітей, що підтверджується Довідкою про подання заяви, виданою Управлінням поліції ОСОБА_8 , штаб квартира поліції Гохтаунус. Під час перебування позивача в поліції вдалося телефоном встановити контакт з відповідачкою, яка повідомила, що перебуває в Україні за місцем її реєстрації в помешканні своїх батьків ( АДРЕСА_2 ). Також позивачу вдалося коротко поговорити з його дітьми ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Відтак, відповідачка ОСОБА_1 без згоди батька дітей ОСОБА_2 посеред навчального року вивезла дітей з місця звичайного проживання в Німеччині в Україну, що, відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, ратифікованою Законом України № 3303-IV від 11.01.2006р., кваліфікується як міжнародне викрадення. 01.06.2024р. ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України були подані заяви про сприяння поверненню дітей відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Відповідачка через свого представника адвоката Гнідець О.М. подала пояснення, в яких заперечила позовні вимоги. В обґрунтування зазначає, що виїжджаючи в Україну із своїми дітьми, ОСОБА_1 не порушувала законів Республіки Німеччини та законів України. Оскільки вони є громадянами України і мають право вільно і безперешкодно користуватися своїм право на вільний вибір місця проживання та переміщення. Республіка Німеччина не була місцем їхнього тимчасового проживання.

ОСОБА_2 , є громадянином України, що підтверджується копією паспорта, яка долучена до заяви. Його громадянство не припинялося, він не виходив з нього, та не втрачав. Зареєстрований у

АДРЕСА_3 малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , також є громадянками України, що підтверджується свідоцтвами про їх народження та проживають в Україні разом з матір`ю, ОСОБА_1 , за місцем її реєстрації ( АДРЕСА_2 ).

Комісія в складі майстрів по експлуатації ЛКП «Варшавське-407» ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 склали акт про те, що зі слів та свідчень сусідів за адресою: АДРЕСА_2 дійсно проживають без реєстрації ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_5 , разом з матір`ю, ОСОБА_17 , що підтверджується актом № 68 від 11 вересня 2024 року.

Діти повністю адаптувалася до життя в Україні, проживання з матір`ю для них комфортне та безпечне, а тому їх переміщення зі звичного середовища може мати негативні наслідки для дітей.

Діти прижилися у своєму новому середовищі, відвідують навчальний заклад різноманітні гуртки; за дітьми здійснюється медичний догляд; у дітей є свої друзі, захоплення; діти мають сталі сімейні зв`язки; зміна мови спілкування в них не відбулась, оскільки за кордоном їхньою рідною була українська мова, що свідчить про те, що діти вважають своє місце проживання постійним, комфортним.

Станом на момент подання позову діти майже рік мешкають в Україні, де адаптувалася та комфортно себе почувають. Переміщення їх до Республіки Німеччини може створити для них загрозу психічної шкоди. Для проживання дітей в Україні створено всі умови, а тому діти повністю прижилися в України.

Представник позивача ОСОБА_18 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала суду пояснення аналогічні викладеним у мотивах позовної заяви, просить позов задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги заперечила у повному обсязі та пояснила суду, що в період проживання спільно з дітьми у Федеративній Республіці Німеччина вона постійно піддавалась психологічному та економічному насиллю зі сторони позивача ОСОБА_2 , у зв`язку з чим між ними виникали сварки та скандали, що негативно впливало на психоемоційний стан дітей. Позивач упродовж часу проживання у Німеччині жодного разу не надавав дозволу виїхати з дітьми в Україну для відвідин родини, крім цього постійно заперечував щодо можливості позивачкою спільно з дітьми поїхати на відпочинок. Діти не мали можливості відвідувати гуртки, спортивні секції чи будь які заклади для всебічного розвитку, оскільки позивач не надавав на це кошти, а відповідачка не мала можливості працевлаштуватись через незнання мови та здійсненні постійного догляду за дітьми та побутом. Крім цього позивач категорично заперечував щодо працевлаштування останньої. Після приїзду в України діти відвідують школу, гуртки з художнього малювання, шахів, танців та інше. Всебічно та всесторонньо розвиваються, мають багато друзів. Спілкуються з родичами та почувають себе щасливими дітьми. Переміщення дітей до позивача негативно вплине на їх психологічний стан та завдасть істотної шкоди.

Представник відповідача ОСОБА_19 у судовому засіданні заперечила щодо задоволення даного позову, просила у такому відмовити з підстав зазначених у частині 2 статті 12 Гаазької Конвеції 1980 року та те, що малолітні діти уже прижилася у своєму новому середовищі, в якому знаходяться більше одного року, тому повернення дітей загрожує заподіянням їм психічної шкоди і створить для них нестерпну обстановку (п. «b» ст. 13 Конвенції 1980 р.). А також покликається на те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, проте інтереси дітей мають переважати над інтересами батьків. Лише прагнення батька до здійснення піклування і реалізації своїх батьківських прав не є достатнім для твердження про найкращі інтереси дітей для повернення їх за місцем проживання батька за встановлених у цій справі обставин. Крім цього матеріалами справи та показами представника позивача спростовуються доводи позивача про те, що утримання дітей на території України порушують право батька на піклування про них, оскільки відповідачка жодним чином не створює перешкоди у спілкуванні позивача з дітьми та можливості їх відвідування на території України.

Представник третьої особи у прийнятті рішення покликається на розсуд суду, проте зазначив, що при обставинах, які є у вказаній справі та для забезпечення якнайкращих інтересів дітей, відібрання дітей від матері є недоцільним, оскільки діти вже прижились у новому середовищі.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 15.09.2007р. Франківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , актовий запис № 458.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 06.06.2024р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

У шлюбі народилось троє дітей ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

07.04.2024 року відповідачка ОСОБА_1 спільно з трьома дітьми здійснила перетин державного кордону України у пункті пропуску «Шегині» за напрямком «в`їзд».

Позивач ОСОБА_2 30.04.2024 року звернувся з заявами до Управління поліції Західного Гессену про викрадення неповнолітніх згідно пагаграфу 235 Кримінального кодексу; вивезення за кордон щодо вивезення ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відвідували школу «Вікторія» - Шенберг у м. Котенберг-ім-Таунус. ОСОБА_5 відвідувала дитячий садочок.

Крім цього судом встановлено, що на час розгляду справи в суді діти навчаються у Середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 91 м. Львова.

Згідно психолого-педагогічної характеристики ОСОБА_3 , учениця 4-Г класу у колективі прийнята, підтримує дружні зв`язки з усіма учнями класу, упевнена у собі, досить спокійна, стримана, здатна управляти своїми емоціями. ОСОБА_9 має стійкий інтерес до художньої діяльності, відвідує творчий гурток, на уроках творчого характеру проявляє себе як творча особистість.

Відповідна характеристика на учениць 1-Б класу СЗШ І-ІІІ ступеня № 91 м. Львова ОСОБА_5 та ОСОБА_4 . Діти відвідують гурток з шахів, гурток дитячої творчості та гурток з декоративно-прикладного мистецтва. Діти товариські, комунікабельні, завжди спокійні та витримані.

Суд критично оцінює копії відеозаписів на електронних носіях з нагрудних відеореєстраторів поліцейських, які 05.12.2024р. здійснювали реагування на звернення ОСОБА_20 (батька відповідачки) мешканця квартири АДРЕСА_4 , оскільки під час перегляду судом не встановлено фактів насильства в сім`ї щодо малолітніх дітей ОСОБА_21 , ОСОБА_5 та ОСОБА_22 .

Крім цього даний відеозапис та твердження позивача про вчинення насилля щодо малолітніх дітей спростовується актом обстеження умов проживання, який було складено на підставі повідомлення поліцейських про можливе вчинення насильства в сім`ї щодо малолітніх дітей. Згідно акту від 17.12.2024 року встановлено, що діти відвідують навчальний заклад, спостерігаються у сімейного лікаря, відвідують гуртки, умови проживання дітей задовільні, сім`я не перебуває у скрутному становищі. Конфлікт який виник між дідусем, мамою та дітьми врегульований, діти не зазнали домашнього насильства.

Дитиною є кожна людська істота до досягнення 18-річного віку, якщо за законом, застосовуваним до цієї особи, вона не досягає повноліття раніше. Пунктами 1 і 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними або законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами ст. 9 Конвенції 1989 р., держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною, або не піклуються про неї, або проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно зі ст. 141 СК мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК).

Згідно зі ст. 157 СК питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні та має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з яким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав і виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч 1 ст. 160 СК місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї».

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної асамблеї ООН 20.11.1959, передбачено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір`ю.

Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини, беручи до уваги рівність прав обох батьків щодо дитини, що випливає як зі ст 141 СК, так зі змісту Конвенції 1989 р.

Статтею 3 Конвенції Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 р, яка набрала чинності для України з 01.09.2006, передбачено, що переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі чи іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до переміщення чи утримування; b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення чи утримування.

Права піклування, згадані в п «a», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової чи адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж установлені Цивільним процесуальним кодексом України, застосовуються правила міжнародного договору України (ч. 1 і 2 ст. 3 ЦПК).

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України (ч. 1 ст. 9 Конституції України, ч. 1 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України»).

Чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права (ч 1 ст 15 Закону № 1906-IV).

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод).

У рішенні ЄСПЛ від 07.12.2006 по справі «Хант проти України» суд зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага, і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Право батьків і дітей бути поряд один із одним становить основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, що можуть перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції 1950 р. Таке втручання буде порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не згідно із законом, не відповідає легітимним цілям, переліченим у п. 2 цієї статті, та не вважається необхідним у демократичному суспільстві (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13.04.2021 у справі № 2-4237/12 (п 51)).

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Конвенцією 1980 р Цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах (ст 1).

Переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно чи індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення чи утримання (ч 1 ст 3 Конвенції).

Для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити, що: по-перше, дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (п «а» ч. 1 ст. 3 Конвенції); по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням прав піклування про дитину згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (п. «а» ч. 1 ст. 3 Конвенції); по-третє, заявник фактично здійснював ці права до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення чи утримання (п. «b» ч. 1 ст. 3 Конвенції).

Частина 2 ст. 12, ч. 1, 2 ст. 13 і ст. 20 Конвенції 1980 р. визначають вичерпний перелік обставин, за яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця її постійного проживання: якщо дитина незаконно переміщена чи утримується так, як це передбачено ст 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення чи утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі (ч 1 і 2 ст 12 Конвенції 1980 р).

Але судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа чи інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення чи утримування, або дали згоду на переміщення чи утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення чи утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди чи іншим шляхом створить для дитини нестерпну обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 1 і 2 ст. 13 Конвенції 1980 р.).

У поверненні дитини відповідно до положень ст. 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основоположних свобод (ст. 20 Конвенції 1980 р.).

Держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції 1989 р.).

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції 1989 р).

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини).

Поняття найкращих інтересів дитини слід оцінювати у світлі винятків, передбачених Конвенцією 1980 р., які стосуються плину часу (ст. 12), умов застосування Конвенції 1980 р. (ч. 1 ст. 13), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави стосовно захисту прав людини й основоположних свобод (ст. 20). Це завдання постає насамперед перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. Виконуючи своє завдання відповідно до ст. 8 Конвенції 1950 р., національні суди користуються свободою розсуду, яка залишається предметом європейського контролю, в межах якого ЄСПЛ розглядає відповідно до Конвенції 1950 р рішення, які ті органи ухвалили, користуючись цією свободою.

Стаття 8 Конвенції 1950 р покладає на державні органи конкретний процесуальний обов`язок щодо цього: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини у разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у взятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980 р, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитимуть вимогам ст. 8 Конвенції 1950 р., а також намірам і меті останньої. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, що не є автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими у світлі винятків, викладених у Конвенції 1980 р, яку потрібно тлумачити вузько (див mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 26.11.2013 у справі «Х. проти Латвії», заява № 27853/09 (п. 101, 107); від 28.01.2021 у справі «Сатановська та Роджерс проти України», заява № 12354/19 (п 31)).

Суд, дослідивши надані сторонами докази, дійшов висновку про те, що малолітні діти сторін уже прижилася у своєму новому середовищі, в якому знаходиться більше одного року, тому повернення дітей загрожує заподіянню їм психічної шкоди і створить для них нестерпну обстановку (п. «b» ст. 13 Конвенції 1980 р.). Відповідачка надала достатні й належні докази, які судом оцінено у сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, на спростування позову, що є її процесуальним обов`язком (ст. 13 Конвенції 1980 р.).

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006, п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 р. зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд із прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів із вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції 1950 р. зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (Seryavin and others v Ukraine («Серявін та інші проти України»), № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.0.22010).

У постанові від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20 Верховний Суд зробив висновок, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволення позову.

Керуючись статтями 141, 247, 263-265, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволені позовних вимог адвоката Когут Любові Іванівни, яка представляє інтереси ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 до ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , з участю третьої особи: Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, ,місцезнаходження: м. Львів, вул. Липинського, 11 про відібрання дітей у матері та повернення їх на попереднє місце проживання відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 20.06.2025 року.

Суддя Р. Б. Єзерський