Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.05.2025 Справа №607/27990/24 Провадження №2/607/883/2025

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Герчаківської О. Я.,

з участю секретаря судового засідання Баб`як Н. О.,

позивача ОСОБА_1 ,

його представника, адвоката Черніцького І. Р.,

представника відповідача Марцун А. А.,

представника третьої особи Качор В. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заявою ОСОБА_1 до Тернопільської обласної прокуратури, третя особа: Державна Казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Черніцький І. Р., звернувся в суд із позовом до Тернопільської окружної прокуратури, третя особа: Державна Казначейська служба України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 264 000 (двісті шістдесят чотири тисячі) грн, за час перебування під слідством.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 30 грудня 2021 року ОСОБА_1 безпідставно було повідомлено про підозру у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до ЄРДР за № 0001767 від 22 грудня 2021 року, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, що підтверджується копією підозри від 30 грудня 2021 року.

На стадії до судового слідства ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 жовтня 2021 року в межах даного кримінального провадження було накладено арешт на транспортний засіб Kawasaki ZХ900Е1, р.н. НОМЕР_1 , шляхом заборони користування, розпорядження та відчуження, законним володільцем якого був ОСОБА_1 .

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 5 (п`яти) тисяч неоподаткованих мінімумів громадян, що становить 85 000 (вісімдесят п`ять) тисяч гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 (два) роки.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України в межах кримінального провадження № 0001438 від 21 жовтня 2021 року скасований, а кримінальне провадження за його обвинуваченням закрите на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Отже, з 30 грудня 2021 року по 01 жовтня 2024 року, ОСОБА_1 перебував під слідством і судом, під підозрою та обвинуваченням, що загалом становить - 33 місяці і один день.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадитеся виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У постанові пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 (абзац 2 пункт 9) роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Таким чином мінімальний розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню. ОСОБА_1 , за час перебування під слідством та судові становить 264 000,00 гри.

Покликаючись на ст. 19 Конституції України, норми ЦК України, позивач стверджує, що його позиція узгоджується із практикою Верховного Суду, а також практикою Європейського суду з прав людини.

На підставі наведеного, ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого звернувся адвокат Черніцький І. Р. просить позов задовольнити та стягнути моральну шкоду в розмірі 264 000,00 грн.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 грудня 2024 року відкрито провадження у даній справі № 607/27990/24; розгляд справи постановлено проводити за правилами загального позовного провадження.

17 січня 2025 року представник третьої особи Державної Казначейської служби України через підсистему «Електронний суд» подав письмові пояснення у справі, які назвав відзивом. На обґрунтування пояснень вказує, що відповідно до Положення, Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої, як він зазначає, незаконними діями органів досудового слідства та прокуратури. Таким чином, позивач помилково визначив третьою особою Казначейство, яке відповідно до законодавства є органом, яке здійснює списання коштів з державного бюджету за рішенням суду. Позивач в позовній заяві просить стягнути з Державного бюджету України через Казначейство шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку. Представник звертає увагу суду на те, що за результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.12.2022 у справі № 461/9982/19; від 15.03.2023 у справі № 591/7146/20; від 13.09.2023 у справі № 501/85/22; від 04.10.2023 у справі № 757/5351/21-ц; від 07.02.2024 у справі № 278/2621/21; від 17.04.2024 у справі № 466/2801/20; від 24.07.2024 у справі № 134/1301/22. Таким чином, вимога позивача щодо стягнення з Державного бюджету України через Казначейство шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку є очевидно необґрунтованою, на думку представника третьої особи, і такою, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права.

В позовній заяві зазначено, що Позивач перебував під слідством і судом, під підозрою та обвинуваченням 33 місяці та 1 день.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298 цс18) розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» у 2025 році встановлено мінімальну заробітну плату, зокрема, у місячному розмірі 8000,00 гривень. Однак, відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» визначили розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, на рівні 1 600,00 гривень. Отже, розмір моральної шкоди повинен становити 52 800 гривень (1600 х 33). Розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи, має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її збагачення. На це вказав Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2024 року по справі № 293/174/23.

Також звертає увагу на те, що відповідно до положень Кримінально процесуального кодексу України (далі КПК України), саме суд, прокурор, слідчий і орган дізнання зобов`язані в межах своєї компетенції порушити кримінальну справу в кожному випадку виявлення ознак злочину, вжити всіх передбачених законом заходів до встановлення події злочину, осіб, винних у вчиненні злочину, і до їх покарання. Порушення кримінальної справи відбулося внаслідок ознак злочину у діях позивача, при цьому наявність чи відсутність складу злочину у цих діях, а отже і вирішення питання щодо відсутності вини могло бути встановлено лише у рамках розслідування кримінальної справи. На підставі викладеного представник третьої особи вважає, що позивач не має права на відшкодування шкоди, оскільки вина органів, що здійснювали досудове розслідування не встановлена належним чином та не доведена незаконність його дій, а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

23 січня 2025 року від Тернопільської обласної прокурати надійшли письмові пояснення, які зареєстровані судом. У своїх поясненнях в.о. керівника Тернопільської обласної прокурати звертає увагу суду що у позові відповідачем зазначається держава в особі Тернопільської окружної прокуратури з ідентифікаційним кодом ЄДРПОУ . Тернопільська окружна прокуратура не має статусу юридичної особи, не є розпорядником бюджетних коштів та входить до структури і штатного розпису Тернопільської обласної прокуратури.

Відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Отже, з огляду на вказане, нормами матеріального права чітко визначено, що саме держава є єдино можливим відповідачем у даній категорії справ.

Враховуючи наведене, у справах про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі і у даній справі, орган прокуратури не може виступати відповідачем.

Неправильне визначення позивачем суб`єктів, які мають відповідати за позовом, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

У позовній заяві у прохальній частині зазначається про стягнення через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на відшкодування моральної шкоди.

Така позовна вимога не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено без спірне списання коштів.

З огляду на вказане, є неправильним зазначення суб`єкта виконання рішення, а саме Державної казначейської служби України, а також про списання коштів з єдиного казначейського рахунку, оскільки це фактично є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення.

Так, у провадженні СВ Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області перебувало кримінальне провадження № 0001767 від 22 грудня 2021 року за фактом порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій тілесні ушкодження середньої тяжкості тобто вчиненню кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України.

ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України, 30 грудня 2021 року та обвинувальний акт відносно нього скеровано до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області.

Жодні запобіжні заходи відносно ОСОБА_1 на до судовому розслідуванні не застосовувалися та не обиралися.

В межах вказаного кримінального провадження він викликався для дачі пояснення, вручення підозри, допиту як підозрюваного та вручення матеріалів досудового розслідування і обвинувального акту. Усі вказані дії проводились в один день 30 грудня 2021 року.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду від 18 травня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним за частиною 1 статті 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 5 тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 85 000,00 гривень із позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на 2 роки.

На вирок суду захисником обвинуваченого ОСОБА_1 внесено апеляційну скаргу про скасування обвинувального вироку.

У ході апеляційного провадження апеляційний суд визнав висновок судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/120-21/12791-ІТ від 20 грудня 2021 року, яка подавалась стороною обвинувачення, помилковим, та при винесенні ухвали послався на висновок експерта № 5410-Е за результатами проведеної судової автотехнічної експертизи від 15 липня 2024 року, який проведений за клопотанням сторони захисту.

Апеляційним судом досліджено висновок експерта, який було подано на стадії апеляційного розгляду і який спростовував висновок експерта, що надавався стороною обвинувачення і досліджувався у суді першої інстанції.

Окрім того, будь яких процесуальних порушень зі сторони обвинувачення судом апеляційної інстанції не встановлено.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року вирок Тернопільського міськрайонного суду від 18 травня 2023 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження № 0001767 від 22 грудня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України закрито на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України.

Таким чином, ОСОБА_1 перебував під слідством та судом з 30 грудня 2021 року по 01 жовтня 2024 року.

Право на відшкодування шкоди виникає у випадку закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Проте, зазначена норма не встановлює імперативного обов`язку держави у проведенні особі виплати моральної шкоди, а лише надає їй право ставити вимогу про відшкодування шкоди у випадку доведення у встановленому законодавством порядку факту її спричинення та обґрунтування розміру такого відшкодування.

З огляду на вказане, право на відшкодування моральної шкоди, як і її наявність у кожній конкретній ситуації, не є беззаперечним, а потребує доказування.

Представник ОСОБА_1 позовні вимоги обґрунтовує фактом перебування позивача під слідством і судом та закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав, що, на його думку, є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які у судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Зазначені документи не можуть слугувати доказами понесених моральних страждань.

Звертає увагу суду на те, що у позові відсутні твердження про понесені моральні страждання позивачем, тобто відсутня констатація самого факту відчуття моральних страждань ОСОБА_1 , а відтак і спричинення йому моральної шкоди. Крім того, не долучено жодного письмового, речового чи електронного доказу або висновку експерта на підтвердження спричинення Поровському П. П. моральної шкоди.

Враховуючи те, що позивачем не наведено, не обґрунтовано й не надано належних та допустимих доказів факту спричинення моральної шкоди, не вказано у чому саме вона полягає, не доведено неправомірності дій (рішень) відповідачів та причинного зв`язку між такими діями (рішеннями) та шкодою, що настала, представник Тернопільської обласної прокуратури просить у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Оскільки предметом розгляду у справі № 607/27990/24 результати розгляду кримінальному провадженні № 0001767, у якому процесуальне керівництво здійснювалося органом прокуратури, що входить до структури Тернопільської обласної прокуратури, але не є юридичною особою, з метою об`єктивного розгляду справи, представник Тернопільської обласної прокуратури просить залучити як третю особу без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Тернопільську обласну прокуратуру.

04 березня 2025 року судом зареєстрована заява представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Черніцького І. Р. про заміну первісного відповідача Тернопільської окружної прокуратури на належного - Тернопільську обласну прокуратуру. До цієї заяви додано редакцію позовної заяви, де відповідачем є Тернопільська обласна прокуратура, однак її обґрунтування та прохальна частина залишилися незмінними.

Ухвалою суду, постановленою без оформлення окремого документа у судовому засіданні 04 березня 2025 року, замінено первісного відповідача Тернопільську окружну прокуратуру на належного - Тернопільську обласну прокуратуру.

04 березня 2025 року ухвалою суду, постановленою без оформлення окремого документа, закрито підготовче провадження у справі № 607/27990/24 та призначено справу до судового розгляду по суті.

Ухвалою суду, постановленою без оформлення окремого документа у судовому засіданні 03 квітня 2025 року визнано обов`язкову явку позивача ОСОБА_1 для надання особистих пояснень.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав доводи адвоката Черніцького І. Р. про те, що розмір завданої моральної шкоди розраховано на підставі закону. Інших пояснень не надавав.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Черніцький І. Р. підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити у повному обсязі. Пояснював, що завдана позивачу моральна шкода, її розмір, розраховано на підставі спеціального закону, 33 місяці помножили на розмір мінімальної заробітної плати та отримали суму 264 000,00 грн, яку позивач просить стягнути в його користь. Також адвокат Черніцький І. Р. повідомив, що його довіритель очікує понести витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Представник Тернопільської обласної прокуратури Марцун А. А. підтримала письмові пояснення, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, адже моральна шкода, її розмір, підлягають доведенню, а обставини, викладені у позовній заяві не свідчать про те, що ОСОБА_1 була спричинена моральна шкода та ним понесено моральні страждання. Тягар доказування лежить на стороні позивача, яка не надала доказів про моральний стан ОСОБА_1 . Заявлені стороною позивача вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу вважає неспівмірними, просить відмовити у їх стягненні.

Представник третьої особи Качор В. В. підтримала подані пояснення, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні.

Відтак, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача та третьої особи, дослідивши та оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи.

30 грудня 2021 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22 грудня 2021 року, за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

30 грудня 2021 року прокурором Тернопільської окружної прокуратури Романів Д. Я. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001767 від 22 грудня 2021 року відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 5 тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 85 000,00 гривень із позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на 2 роки.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року вирок Тернопільського міськрайонного суду від 18 травня 2023 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження № 0001767 від 22 грудня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України закрито на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України. За змістом цієї ухвали, колегія суддів вважає, що оскільки доказів, які би поза розумним сумнівом підтверджували винуватість ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, стороною обвинувачення не надано та під час судового розгляду здобуто не було, то дане кримінальне провадження слід закрити відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, тобто у зв`язку з тим, що в суду не встановлені достатні докази для доведеності винуватості ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і вичерпані можливості їх отримання.

Проаналізувавши надані докази, суд доходить до переконання, що до правовідносин, які виникли між сторонами підлягають застосуванню наступні норми матеріального права.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України).

Відшкодування шкоди - один з найважливіших інститутів сучасної правової науки. У законодавстві України передбачено два види шкоди, що підлягає відшкодуванню - шкоду матеріальну і шкоду моральну.

Судом беззаперечно встановлено, що 30 грудня 2021 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

30 грудня 2021 року прокурором Тернопільської окружної прокуратури затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001767 від 22 грудня 2021 року відносно ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 травня 2023 року ОСОБА_1 визнано винним за ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу у розмірі 5 тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 85 000,00 гривень із позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на 2 роки.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 01 жовтня 2024 року вирок Тернопільського міськрайонного суду від 18 травня 2023 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження № 0001767 від 22 грудня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України закрито на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України.

Закриття кримінального провадження стосовно ОСОБА_1 з реабілітуючої підстави і стало причиною звернення позивача за захистом своїх прав шляхом стягнення моральної шкоди.

Згідно частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відтак, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способом захисту, як уже було зазначено судом, є зокрема і відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до статті 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в законі.

Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але відсутні достатні докази, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

Висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі) або вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка з вказаних обставин привела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою.

Стала судова практика свідчить про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом (постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17; від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17; від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 та інші).

Отож, відповідно до вищезазначених норм Закону, позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної шкоди у випадку не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Моральною шкодою визнаються дії, заподіяння громадянину внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до зниження або зменшення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадку, коли межі відшкодування моральної шкоди вимагаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоплаченим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоплаченого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17).

Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» установлена мінімальна заробітна плата у розмірі: з 1 січня 8 000 грн 00 коп.

Позивач перебував під слідством з 30 грудня 2021 року ( ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 354 КК України) і до 01 жовтня 2024 року (ухвала Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 жовтня 2024 року, якою вирок Тернопільського міськрайонного суду від 18 травня 2023 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальне провадження № 0001767 від 22 грудня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 286 КК України закрито на підставі пункту 3 частини 1 статті 284 КПК України), тобто повних 33 місяці.

Отож, мінімальний розмір моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, визначається, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом (33 місяці х 8 000,00 грн = 264 000 грн). Тобто, розмір 264 000,00 грн у будь-якому випадку не може бути зменшим, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Вимоги частин 2 та 3 статті 23 ЦК України передбачають, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16ц зроблено висновок, що виходячи з положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будьякому випадку її спричинення право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Отож, в загальній сумі відшкодування спричиненої позивачці шкоди, яка підлягає до стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України слід визначити в мінімальному розмірі 264 000,00 грн, що відповідає принципу розумності та справедливості.

Згідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011 (дод. дивіться постанову КМУ від 15 квітня 2015 року № 215), центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16).

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц вказано, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16, від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20.

Відтак, суд стягнув кошти з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Щодо понесених ОСОБА_1 та заявлених ним до стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 10 000,00 грн, то суд звертає увагу на наступне.

Так, згідно договору про надання правничої допомоги від 20 грудня 2024 року, укладеного між адвокатом Черніцьким І. Р. та ОСОБА_1 , сторонами узгоджено розмір гонорару на загальну суму 10 000,00 грн.

Верховним Судом у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом з тим, відповідно до правової позиції, висловленої об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та підтвердженої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)).

З урахуванням викладеного суд вважає, що витрати, пов`язані із наданням кваліфікованої юридичної допомоги у розмірі 10 000,00 грн, які поніс позивач, є доведеними належними та допустимими доказами, однак не повністю відповідають критеріям співмірності, реальності, розумності розміру, справедливості, а тому враховуючи складність справи та обсяг виконаних робіт, заперечення представника відповідача, вони підлягають стягненню з держави на користь позивача частково, на суму 6 000,00 грн.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням вищенаведеного, суд доходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 слід задовольнити, стягнувши з держави Україна на користь позивача 264 000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 6 000,00 грн витрат понесених у зв`язку наданням правничої допомоги.

Суд також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Питання розподілу судового збору суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 7678, 83, 206, 258268, 273, 352355 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 264 000 (двісті шістдесят чотири тисячі),00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 6 000 (шість),00 грн витрат на правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Позивач: ОСОБА_1 ,РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Тернопільська обласна прокуратура, , адреса місцезнаходження: вул. Листопадова, буд. 4, м. Тернопіль, 46001;

Третя особа: Державна Казначейська служба України, , адреса місцезнаходження: вул. Бастіонна, буд. 6, м. Київ, 01601.

Повний текст рішення суду складено 16 травня 2025 року.

Суддя Тернопільського міськрайонного суду

Тернопільської області О. Герчаківська