ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року місто Київ

Справа № 760/10639/23

Апеляційне провадження № 22-ц/824/8284/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Желепи О. В. (суддя-доповідач), суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року (ухвалене у складі судді Усатової І.А., дата складення повного рішення відсутня)

у справі за позовом комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги.

Позов обґрунтований тим, що відповідачі є споживачами житлово-комунальних послуг за адресою АДРЕСА_1 , яка їм належить на праві власності. Проте свої обов`язки з їх оплати виконують неналежним чином, у зв`язку із чим починаючи з 01.03.2016 по 01.04.2023 сума заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги становить 31 009,54 грн.

Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідачів відповідно до їх часток у праві власності заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 31 009,54 грн, 3 % річних - 1 749,90 грн, інфляційні втрати - 4 799,43 грн, а також судовий збір - 2 684,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Солом`янський районний суд міста Києва рішенням від 12 червня 2024 року позов задовольнив.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відповідно до частки у праві спільної часткової власності на квартиру у сумі 13 414, 29 грн, з яких:

10 336, 51 грн - основного боргу;

1 599,91 грн - індексу інфляції;

583, 30 грн - 3% річних;

894, 67 грн - судового збору.

Стягнув з ОСОБА_1 на користь КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» заборгованість за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій відповідно до частки у праві спільної часткової власності на квартиру у сумі 26 828, 58 грн, з яких:

20 673, 03 грн - основного боргу;

3 199,62 грн - індексу інфляції;

1 166, 60 грн - 3% річних;

1 789, 33 грн - судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, ОСОБА_1 20 лютого 2025 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову, вирішити питання про повернення судового збору.

Узагальненні доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції стягнув кошти з ОСОБА_2 , який помер до періоду правовідносин, за які подано позов до суду, а тому рішення суду в цій частині є незаконним.

Зазначає, що період заборгованості з березня 2016 року до квітня 2017 року підпадає під трирічний строк позовної давності, натомість суд проігнорував питання можливості застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Наголошує, що суд безпідставно відхилив його доводи про відсутність укладеного договору між сторонами. При цьому, встановивши, що такий договір був усний та полягає у фактичному наданні житлово-комунальних послуг не вказав, на підставі яких саме доказів, наданих позивачем підтверджується їх надання, натомість, необґрунтовано вказав про те, що докази ненадання послуг має надавати відповідач. Указаним суд порушив принцип рівності сторін, учасником якого є споживач, а також прийняв на віру обставину надання позивачем житлово-комунальних послуг відповідачу.

Посилається на те, що у розрахунок заборгованості позивач включив і ненадані послуги, оскільки послуга «вивезення та знешкодження твердих побутових, великогабаритних, рідких відходів» з липня 2018 року виконується КП КМДА «Київкомунсервіс». Проте позивач не зменшив з липня 2018 року відповідно до переданої до іншої організації функції ціну за свої послуги, і таким чином дві організації (включаючи позивача) вимагають сплати за одну й ту ж саму роботу.

Стверджує, що позивач зобов`язаний не лише забезпечувати проживання, а й підтримувати належний технічний стан конструкцій будинку. Відмова реагувати на їхнє пошкодження та відсутність документального підтвердження таких пошкоджень свідчить про невиконання позивачем своїх договірних обов`язків. Позивач односторонньо змінив умови обслуговування, вивівши з ладу сміттєпровід під`їзду. При цьому він подав суду неправдиву інформацію про дату заварювання (2020 рік замість фактичного 2015 рік), що підтверджується листом райдержадміністрації. Рішення Комісії ТЕБ та НС від 17.03.2020 мало лише рекомендаційний характер і не звільняло позивача від обов`язку належного обслуговування.

Указує, що під час ремонту позивач пошкодив плитку на підлозі під`їзду й замість відновлення виконав бетонування, прирівнявши ці роботи до укладання плитки. Апелянт вважає таку заміну порушенням умов договору, що підтверджується актом-претензією та листом Управління самоврядного контролю КМДА.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу позивач проти апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити з підстав необґрунтованості викладених у ній доводів, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Позиція учасників справи в судовому засіданні

У судовому засіданні відповідач апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник позивача - Чернишенко Т.П. проти апеляційної скарги заперечувала в повному обсязі, просила її відхили з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції вважав установленим, що квартира АДРЕСА_2 , знаходиться в приватній власності відповідачів:

1/3 частина квартири належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 04.02.2003;

2/3 частини кватири належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 04.02.2003 та підставі свідоцтва на спадщину від 07.06.2011, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Позивачем було вчинено дії на користь відповідачів - надано послуги, тому договір про надання послуг, письмова форма якого законодавством не вимагається, вважається укладеним з моменту отримання відповідачем таких послуг.

Позивачем надаються комунальні послуги відповідачам як власникам квартири. Фактично, на час звернення до суду з позовом, відповідачі мають заборгованість перед позивачем, що підтверджується наданим суду розрахунком.

На підтвердження своїх доводів позивач надав суду розрахунок заборгованості.

Оцінивши наданий позивачем розрахунок боргу, суд вважає, що позивач обґрунтовано нарахував зазначені суми і вважає за можливе покласти їх в основу рішення суду.

Правомірним є стягнення з кожного з відповідачів заборгованість у розмірі, що відповідає їх частці, тобто з ОСОБА_2 в розмірі 13 414,29 грн, з ОСОБА_1 в розмірі 26 828,58 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення представника позивача та відповідача ОСОБА_1 , переглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення з урахування доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Межі апеляційного розгляду

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів установила, що одним із доводів апеляційної скарги є стягнення коштів із ОСОБА_2 , який помер до виникнення спірних правовідносин.

З метою перевірки цих доводів апеляційний суд викликав учасників справи в судове засідання та зобов`язав ОСОБА_1 надати в судове засідання докази смерті ОСОБА_2 .

На виконання вимоги суду, ОСОБА_1 у судове засідання 10 червня 2025 року надав копію свідоцтва про смерть від 05 січня 2016 року серії НОМЕР_1 , відповідно до якого ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги стосуються заборгованості починаючи з березня 2016 року, позов поданий у 2023 році.

Таким чином, колегія суддів установила, що ОСОБА_2 помер до виникнення спірних правовідносин, а позов у цій частині поданий вже до мертвої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з п.п. 1, 7 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: (1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; (7) настала смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва.

З аналізу п. 7 ч. 1 ст. 255 255 ЦПК України вбачається, що правонаступників у справу можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася вже після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі.

Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті

У ст. 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Згідно з ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

У ст. 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Системний аналіз вказаних норм права, а також положень частин 1, 2, 4 ст. 25, ч. 1 ст. 26 ЦК України та ч. 2 ст. 48 ЦПК України, дозволяє дійти висновку про те, що на момент звернення із позовом до суду відповідач у справі має бути живим. В іншому випадку провадження у справі не може бути відкрито, а відкрите - підлягає закриттю, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України).

До такого висновку дійшла Об`єднана Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16-ц та вказала, що норма ст. 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених пунктами 1-8 частини першої статті 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі. На такі дії суду не впливає те, що у справі беруть участь відповідачі-спадкоємці, які на час розгляду справи мають цивільну процесуальну правосуб`єктність і не заявляли клопотання про закриття провадження у справі.

У постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 20 січня 2025 року у справі № 296/12456/23, зроблено висновок, що «приписи закону «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати».

Таким чином, з урахуванням того, що ОСОБА_2 помер до подачі позову, провадження у частині позовних вимог до нього слід закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В частині позовних вимог до ОСОБА_1 апеляційний суд здійснює перегляд справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимог закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позов у повному обсязі суд першої інстанції виходив із того, що:

Позивачем надавались послуги з утримання будинку та прибудинкової території, щодо яких виникла заборгованість, розмір якої підтверджений розрахунком, який не спростовний відповідачем.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, це підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами, що ОСОБА_1 є власником 2/3 частки квартири АДРЕСА_2 .

Позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиті послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Згідно статей 319, 322 ЦК України власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Із матеріалів справи вбачається, що основним видом діяльності позивача є: 81.10 комплексне обслуговування об`єктів. Окрім цього, позивач здійснює такі види економічної діяльності: 43.21 електромонтажні роботи, 43.22 монтаж водопровідних мереж, систем опалення та кондиціонування, 68.32 управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивач є підприємством, яке надає житлового-комунальні послуги, в будинку АДРЕСА_3 , зокрема послуги із утримання вказаного будинку та прибудинкової території.

Відсутність письмового договору між сторонами не є підставою для звільнення відповідача від обов`язку оплачувати фактично надані позивачем послуги.

У зв`язку із викладеним безпідставними є доводи апеляційної скарги про не доведення позивачем факту надання ним послуг з утримання будинку та прибудинкової території, особливо у контексті того, коли відповідач у судових засіданнях у суді апеляційної інстанції визнавав обставину щодо необхідності сплачувати такі послуги, проте в меншому розмірі з урахуванням інших доводів.

Доводи апеляційної скарги в частині незастосування судом наслідків спливу строків позовної давності колегія суддів відхиляє як безпідставні з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

За приписами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, а також пояснень учасників справи, наданих у суді апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_1 періодично вносив оплату (у тому числі в більшому за встановлений тариф розмірі) за надані позивачем послуги до липня 2017 року, що свідчить про визнання ним свого боргу перед позивачем та має наслідком переривання строку позовної давності в частині вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за неповністю оплачені послуги.

Доводи апеляційної скарги про те, що з липня 2018 року послуги з вивозу сміття позивач не надає, проте не зменшив плату на утримання будинку суд відхиляє, так як позивачем було зроблено відповідний перерахунок саме з часу припинення надання таких послуг.

Доводи апеляційної скарги про неналежну якість наданих послуг (заварювання сміттєпроводу та проведення бетонування замість заміни плитки) колегія суддів відхиляє як необґрунтовані, оскільки з огляду на характер вказаних послуг, саме відповідач, заперечуючи проти позовних вимог повинен був надати докази ненадання або неповного надання послуг позивачем. Таким доказом відповідно до ст. 27 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є акт-претензія, що підписується споживачем та виконавцем комунальної послуги або управителем (щодо послуги з управління багатоквартирним будинком). Проте відповідного акту матеріали справи не містять, а тому підстав для ставлення під сумнів належності виконання свого обов`язку із надання послуг по утриманню буднику та прибудинкової території позивачем немає.

Акт-претензію про неналежне надання послуг від 03 серпня 2023 року, що долучений до апеляційної скарги колегія суддів не бере до уваги, оскільки він складений без участі представника позивача, а також не був поданий до суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

За приписами ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Із цих же підстав колегія суддів не бере до уваги інші докази, що долучені відповідачем до апеляційної скарги, оскільки поважних причин їх неподання до суду першої інстанції разом із відзивом на апеляційну скаргу судом не було встановлено та про такі відповідачем не вказано.

Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також беручи до уваги те, що позивач доводи та обґрунтування позову щодо надання житлово-комунальних послуг і здійснення фактичних дій, спрямованих на утримання багатоквартирного будинку, де знаходиться квартира відповідача в ході розгляду справи підтвердив належними та допустимими доказами, так само, як і обставини того, що ОСОБА_1 є споживачем наданих саме КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» конкретних житлово-комунальних послуг та фактично користується цими послугами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині вимог до ОСОБА_1 .

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить, а наведені доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів чинним законодавством не передбачена. Доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення без додержання норм матеріального і процесуального права.

При цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

За приписами ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Колегія суддів установила, що суд першої інстанції ухвалив рішення щодо особи, яка померла до подачі позову, що є підставою для скасування рішення суду в цій частині та закриття провадження у справі щодо такої особи.

У частині вирішення позовних до ОСОБА_1 суд першої інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції в цій частині.

Керуючись ст.ст. 259, 263, 268, 374, 375, 377 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року в частині вирішення позовних вимог до ОСОБА_2 - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Провадження у справі в частині позовних вимог Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» до ОСОБА_2 - закрити на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 12 червня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ст. 389 ЦПК України.

Повна постанова складена 19 червня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова