КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/8738/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 12.02.1981 року ОСОБА_8 зареєструвався в трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 .

В зазначеній квартирі були зареєстровані 30.07.1985 року - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_1 , його дружина ОСОБА_12 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - ОСОБА_6 .

14.05.2005 року ОСОБА_9 було знято з реєстрації за адресою проживання АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 .

22.05.2002 року позивача було знято з реєстрації за адресою проживання АДРЕСА_2 .

Позивач разом з дружиною ОСОБА_12 та дітьми ОСОБА_3 та ОСОБА_4 переїхав за іншою адресою проживання: АДРЕСА_3 .

12.02.2009 року ОСОБА_12 було знято з реєстрації за адресою проживання АДРЕСА_2 , на підставі рішення Голосіївського районного суду м. Києва по справі №2-226/09, оскільки на цей час вона проживала за іншою адресою.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.02.2009 року по справі № 2-226/09 встановлено, що наймачем квартири за адресою АДРЕСА_2 є ОСОБА_8 , в якій, крім нього, прописані його дочка ОСОБА_2 з дітьми ОСОБА_11 , та ОСОБА_6 , та колишня дружина сина ОСОБА_12 з дітьми ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

21.02.2015 року ОСОБА_3 разом зі своєю дружиною ОСОБА_13 змінив адресу проживання з адреси АДРЕСА_3 , на адресу проживання: АДРЕСА_4 .

10.02.2016 року ОСОБА_4 змінив адресу проживання з адреси АДРЕСА_3 , на адресу проживання: АДРЕСА_5 , яку він передав в користування своєму сину ОСОБА_4 шляхом укладання договору оренди терміном на 25 (двадцять п`ять) років.

ОСОБА_4 починаючи з 22.05.2002 року до 10.02.2016 року фактично проживав в трикімнатній квартирі по АДРЕСА_3 , але залишився бути прописаним в квартирі за адресою АДРЕСА_2 .

19.05.2017 року позивач приїхав за місцем свого постійного проживання за адресою: АДРЕСА_3 , однак не зміг туди попасти, оскільки цю квартиру вже було здано в оренду стороннім особам його синами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..

14.01.2018 ОСОБА_8 було знято з реєстрації за адресою проживання АДРЕСА_2 , на підставі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 .

З часу вселення (01.09.2017 року) позивач постійно проживає разом з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і користується, житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 , зробив в ній капітальний ремонт, бере подальшу участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг за користування ним, та виконує інші зобов`язання, що випливають із договору найму житлового приміщення.

В той же час ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як встановлено Голосіївським районним судом м. Києва (справа № 2-226/09), у спірній квартирі не проживають, їх речей в ній немає, вони не сплачують квартирну плату та плату за комунальні послуги, а фактично мешкають за іншими адресами.

Також вони не вважають його особою, яка має право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки вважають що це право належить виключно ним, а тому виключно, вони на власний розсуд, можуть передавити його іншим стороннім особам.

Просив визнати за ним, ОСОБА_1 , право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, 04 березня 2025 року ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове судове рішенням, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, члени сім`ї наймача квартири за адресою АДРЕСА_2 його племінниці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_14 ніколи не оспорювали право користування квартирою ОСОБА_1 , але були залучені ухвалою суду першої інстанції до участі у справі в якості третьої особи.

Крім того, посилався на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 752/18972/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2 , про виселення, якою встановлено, що спірне житло з якого позивач просить виселити відповідачів, не перебуває у власності жодної з сторін, займається мешканцями квартири, як членами сім`ї наймача на підставі договору найму, який був укладений наймачем ОСОБА_8 ..

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказував, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат в сумі 7500 грн та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 7500 грн є такими, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи.

Зазначав, що адвокатом Любаренко Денисом Олеговичем проігноровано дотримання вимог в частині реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно телекомунікаційній системі в обов`язковому порядку, докази щодо понесених відповідачами адвокатом Любаренко І.О. та адвокатом Любаренко Д.О. витрат за надану правничу допомогу один одному позивачу не були направлені ні в паперовій ні в електронній формі, чим було порушено його право на подачу заперечення що до розміру витрат за надання правничої допомоги.

Також не погодившись з вказаним судовим рішенням, 07 березня 2025 року ОСОБА_2 подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволенити.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилалась на обставини викладені у постанові Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 752/18972/23.

ОСОБА_2 також заперечувала щодо вимог відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу у розмірі 7500 грн.

Обгрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 є подібними до апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 ..

Відзив на апеляційні скарги у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що належними відповідачами у справі про визнання права користування житловим приміщенням є особи, які зареєстровані у спірному житловому приміщенні, а також ті які, не визнають або оспорюють право користування цим житловим приміщенням.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням заявлені до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

Проте, як встановлено судом першої інстанції за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано шість осіб, а саме: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ..

Доказів того, що останні втратили право на користування спірним нерухомим майном суду надано не було. Жодних вимог до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання права користування спірним житлом позивач не заявляв. Також позивач не заявляв клопотань про залучення до участі у справі інших користувачів спірного житла як співвідповідачів.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач скористався своїм право на визначення відповідачів у справі, натомість оскільки до участі у справі не залучені всі особи, які зареєстровані у спірному житловому приміщенні, це є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Також позивачем до суду не надано доказів на підтвердження того, що всі зареєстровані особи, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 надали згоду на його проживання та користування спірним майном. Матеріали справи лише містять нотаріально посвідчені заяви ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 про надання згоди на оформлення особового рахунку по квартирі АДРЕСА_6 ОСОБА_1 , проте суд першої інстанції вважав, що це не означає, що цими заявами вони надали позивачу згоду на проживання у спірній квартирі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на правову допомогу, суд першої інстанції врахувавши предмет позову, складність справи, обсяг наданих адвокатами послуг та виконаних робіт, врахувавши, що судом позовні вимоги були залишені без задоволення, враховувавши критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з позивача на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у розмірі 7500 грн та про стягнення з позивача на користь ОСОБА_4 витрат на правову допомогу у розмірі 7500 грн, що, на думку суду першої інстанції є достатнім, відповідає вимогам розумності, справедливості, реальності та співмірності понесених витрат.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Встановлено, що 12.02.1981 року ОСОБА_8 був виданий ордер №77016 серії Б на сім`ю з чотирьох осіб (він, ОСОБА_9 , ОСОБА_1 , ОСОБА_10 ) на право зайняття трикімнатної квартири АДРЕСА_7 .

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києві від 12.02.2009 року по справі №2-226/09 ОСОБА_12 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 .

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Станом на 27.03.2023 року в спірній квартирі зареєстровано шість осіб: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ..

22.08.2021 року у справі №752/11623/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_11 , ОСОБА_6 про визнання права користування житловим приміщенням ухвалено рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано за ОСОБА_1 визнання права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

27.06.2022 року ОСОБА_1 зареєструвався у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .

08.06.2023 року Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією видано розпорядження №247 про зміну договору найму ОСОБА_1 , який родиною з шести осіб мешкають в трикімнатній квартирі АДРЕСА_6 у зв`язку зі смертю квартиронаймача ОСОБА_8 .

14.12.2022 року ОСОБА_3 надав згоду на оформлення особового рахунку по квартирі АДРЕСА_6 ОСОБА_1 , про що склав відповідну заяву.

19.12.2022 року аналогічну заяву склала ОСОБА_2 , а 22.12 2022 року аналогічну заяву склала ОСОБА_7 .

Постановою Київського апеляційного суду від 18.07.2023 року у справі №752/11623/21 рішення Голосіївського районного суду міста Києва у справі №752/11623/21 скасоване та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 повідомив суду про те, що позивач згоди на вселення та проживання не отримував. Вважає, що права користування позивач не набув. Зі слів відповідача ОСОБА_3 , позивач знявся з реєстрації в іншому місці проживання в 2019 році. Станом на зараз позивач ніде не зареєстрований, у власності має 4 квартири та будинок.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зокрема з тих підстав, що позивачем не залучено до участі у справі всіх осіб, які зареєстровані у спірному житловому приміщенні - АДРЕСА_2 .

Водночас Верховний Суд у постанові від 01 травня 2024 року у справі № 491/838/21 виснував, що незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Доводи апеляційної скарги про те, що члени сім`ї наймача квартири за адресою АДРЕСА_2 його племінниці ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_14 ніколи не оспорювали право користування квартирою ОСОБА_1 , однак були залучені ухвалою суду першої інстанції до участі у справі в якості третьої особи, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки такі твердження не є підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та неповнолітній ОСОБА_14 , зареєстровані у спірній квартирі АДРЕСА_1 , оскільки рішення суду може вплинути на їх права та інтереси, суд першої інстанції правомірно залучив їх до участі у справі.

Посилання позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 в своїх апеляційних скаргах на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 752/18972/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_2 , про виселення, якою встановлено, що спірне житло з якого позивач просить виселити відповідачів, не перебуває у власності жодної з сторін, займається мешканцями квартири, як членами сім`ї наймача на підставі договору найму, який був укладений наймачем ОСОБА_8 , суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки не стосується даного предмету спору.

Доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 7500 грн та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 7500 грн, оскільки не відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись з відзивом на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Лобаренко Денис Олегович зокрема просив суд стягнути судові витрати понесені відповідачем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с. 109-124 том 1).

На підтвердження розміру понесених ОСОБА_4 витрат на правову допомогу були надані копія договору про надання правничої допомоги №1010520 від 05.03.2020, укладений між ОСОБА_4 та Адвокатське бюро «Любаренко та Партнери», копія додаткової угоди № 10 до договору про надання правничої допомоги №1010520 від 05.03.2020, акт надання послуг №624 від 05.01.2024, копія довідки про операцію №38 від 06.01.2024 на суму 20000 грн., копія довідки про операцію №24 від 06.01.2024 на суму 20000 грн., копія ордеру серії АА №1071105 від 05.01.2024, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/1304 від 25.12.2017.

Відповідно до копії додаткової угоди № 10 до договору про надання правничої допомоги №1010520 від 05.03.2020 правничу допомогу, що надається Адвокатським бюро по судовій справі клієнта №752/21959/23, клієнт оплачує в гривнях шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 50000 грн за супровід клієнта в кожній судовій інстанції.

Відповідно до акту надання послуг №624 від 05.01.2024 виконавцем були виконання наступні роботи: правнича допомогу супровід справи №752/21959/23, сума - 50000 грн.

На підтвердження розміру понесених Любаренком І.О. витрат на правову допомогу були надані копія договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021, укладений між ОСОБА_3 та Адвокатське бюро «Любаренко та Партнери», копія додаткової угоди № 14 до договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021, акт надання послуг №625 від 05.01.2024, копія довідки про операцію №99 від 07.01.2024 на суму 25000 грн., копія ордеру серії АА №1247213 від 05.01.2024, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЗР №21/2546 від 17.03.2020.

Відповідно до копії додаткової угоди № 14 до договору про надання правничої допомоги №1020421 від 01.04.2021 правничу допомогу, що надається Адвокатським бюро по судовій справі клієнта №752/21959/23, клієнт оплачує в гривнях шляхом перерахування грошових коштів в розмірі 50000 грн за супровід клієнта в кожній судовій інстанції.

Відповідно до акту надання послуг №625 від 05.01.2024 виконавцем були виконання наступні роботи: правнича допомогу супровід справи №752/21959/23, сума - 50000 грн.

З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з позивча на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі по 7500 грн, оскільки вказана сума не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару, є співмірною з наданим адвокатом обсягом послуг у суді, відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру. Водночас заявлені адвокатом Лобаренком Денисом Олеговичем витрати на правничу допомогу у сумі 50000,00 грн є завищеними, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Доводи апеляційних скарг позивача ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є професійними адвокатами, тобто фахівцями в галузі права, а тому на переконання апелянтів вони не потребували правової допомоги, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки сторона, як учасник судового процесу не позбавлена права скористатися правом на професійну правничу допомогу, навіть якщо учасник судового процесу (сторона по справі) є фахівцем у галузі права.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Інші доводи апеляційних скарг не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що житлові права позивача не було порушено відповідачами.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційних скарг як позивача ОСОБА_1 так і відповідачки ОСОБА_2 не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «23» червня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

С.Г. Музичко