Єдиний унікальний номер: 379/1040/25
Провадження № 2-о/379/50/25
УХВАЛА

16 червня 2025 рокум.Тараща

Таращанський районний суд Київської області в складі судді Невгада О.В., перевіривши заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (Білоцерківський об`єднаний відділ) про встановлення особи,

У С Т А Н О В И В:

11.06.2025 заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду з указаною заявою, в якій просить встановити особу заявниці, громадянки України, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі міського типу Приморський, м. Феодосія, Автономна республіка Крим, Україна.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.06.2025 головуючим суддею в указаній судовій справі визначено суддю Невгада О.В..

Дослідивши заяву і додані до неї документи, суд установив, що ця заява підлягає залишенню без руху з наступних підстав.

Так, згідно з ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду.

Відповідно до ч. 9 ст. 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутністю такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Оскільки чинне цивільне процесуальне законодавство не регулює залишення без руху заяви, поданої в порядку окремого провадження, - при вирішенні даного питання суд керується положеннями ЦПК України, якими урегульовано порядок залишення без руху позовної заяви, зокрема, положеннями статті 185 ЦПК України.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, що мають юридичне значення, які можуть встановлюватись судом, міститься в частині 1 статті 315 ЦПК України. Водночас, за положенням частини 2 статті 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно з вимогами статті 318 ЦПК України, у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено:

1) який факт заявник просить встановити та з якою метою;

2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт;

3)докази, що підтверджують факт.

До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

У листі Верховного Суду України від 01.01.2012 «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умови, зокрема, відсутності у заявника іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо).

Аналогічне положення міститься і у п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення № 5 від 31.03.1995, згідно із яким, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ЦПК України, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ЦПК. Якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до ст. 139 ЦПК постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків. У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

Зі змісту поданої заяви судом установлено, що у заявниці відсутній паспорт громадянина України, який вона не змогла отримати через відмову ДМС України. При цьому, всупереч п. 2 ч. 1 ст. 318 ЦПК України у заяві не зазначено причин неможливості одержання паспорта громадянина України в позасудовому порядку.

Так, заявниця зазначає, що 20 листопада 2024 року вона звернулася до Білоцерківського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області із заявою про оформлення паспорта громадянина України вперше, та 10 грудня 2024 року отримала письмову відмову в оформленні паспорта громадянина України у вигляді ID-картки з посиланням на пп. 5 та 6 п. 100 Постанови КМУ від 26.10.2016 № 745 «Про внесення змін до постанови КМУ від 25.03.2015 № 302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України». Також у листі їй було рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту, що має юридичне значення, а саме встановлення її особи та належності до громадянства України. Встановлення даного факту дозволить заявниці звернутися до ДМС для отримання паспорта громадянина України.

Разом з тим, із доданої до заяви копії листа ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 10 грудня 2024 року вбачається, що Білоцерківським об`єднаним відділом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області було розглянуто матеріали звернення заявниці про оформлення паспорта громадянина України у вигляді ID-картки, вперше. За результатами розгляду та проведення процедури встановлення її особи повідомлено, що на підставі підпунктів 5 та 6 п.100. Постанови КМУ від 26.10.2016 № 745 «Про внесення змін до постанови КМУ від 25.03.2015 №302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення. повернення державі, знищення паспорта громадянина України», заявниці ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні паспорта громадянина України у вигляді ID-картки. Додатково повідомлено, що вона маєте право повторно звернутися до будь-якого територіального підрозділу ДМС в разі зміни або усунення обставин, що стали причиною, у зв`язку з якими їй було відмовлено в оформленні паспорта громадянина України у вигляді ID-картки, або до суду для встановлення особи заявниці ОСОБА_1 та належності до громадянства України.

Зі змісту підпункту 5 п. 100 Постанови КМУ від 26.10.2016 № 745 «Про внесення змін до постанови КМУ від 25.03.2015 №302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення. повернення державі, знищення паспорта громадянина України» вбачається, що він передбачає таку підставу для відмови в оформленні та видачі паспорта, як: особа подала не в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі паспорта.

Заявницею не додано до заяви, з якою вона звернулась до суду, про встановлення особи, копію її заяви про оформлення паспорта, з якою вона зверталась до Білоцерківського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, що перешкоджає суду з`ясувати, які саме документи ОСОБА_1 додала до своєї заяви поданої до міграційної служби. Таким чином, враховуючи зміст пп.5 п. 100 Постанови КМУ від 26.10.2016 № 745 «Про внесення змін до постанови КМУ від 25.03.2015 №302 «Про затвердження зразка бланка, технічного опису та Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення. повернення державі, знищення паспорта громадянина України», статей 315, 318 ЦПК України суд позбавлений можливості переконатись, що заявниця вичерпала можливість подати в повному обсязі документи та інформацію, необхідні для оформлення і видачі паспорта. Тому застосування положення частини 2 статті 315 ЦПК України для встановлення факту, що має юридичне значення - встановлення особи в судовому порядку в даному випадку вбачається передчасним, оскільки законом визначено інший порядок його встановлення, який на даний час заявницею остаточно не вичерпаний.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції, викладений Верховим Судом у постанові від 08 квітня 2020 року в справі № 757/44694/17-ц.

На підтвердження своєї особи, заявницею також надано суду копію паспорта, виданого на тимчасово окупованій території нелегітимним органом «Міграційною службою МВД по Республіці Крим», який містить фотографію заявниці.

Заявниця вказує на те, що у 1971 Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (дали ООН) у документі «Юридичні дослідження для держави щодо триваючої присутності Південної Африки в Намібії» виявилося, що держави-члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «в той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дій мандата з незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смерті і шлюбів».

Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у практиці. Наприклад, у справах «Лоїзіду проти Туречини» (Loizidou проти Туреччини, 18.12.96, § 45), «Кіпр проти Туреччини» (Кіпр проти Туреччини, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer проти Республіки Молдова та Росії, 23.02.2016). Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих де-факто органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного, вважають судді ЄСПЛ, для людей, які проживають на цій території, триває життя. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і використовує в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інше позначало б зовсім позбавляти людей, які проживають на цій території, всі їх правоміри, коли вони обговорювалися в міжнародному контексті, що позначало б підтримувати їх навіть мінімальний рівень прав, який їм належать».

При цьому, у таких випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав громадян окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Постанова Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17).

Відповідно до рішення Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29 січня 2025 року у справі №990/143/24 адміністративне провадження № П/990/143/24, яке було залишене без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 8 травня 2025 року суд зазначає, що окупація АР Крим російською федерацією і встановлення на цій території окупаційного режиму (з 20 лютого 2014 року) позначилася на умовах проживання / перебування місцевого населення. Одним із наслідків цієї окупації стало автоматичне і примусове надання (прийняття до) громадянства держави-окупанта та поширення на ці території політичної влади російської федерації.

Держава Україна, з метою визначення особливостей державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях, ухвалила (в особі парламенту) Закон № 1207-VII. У цьому Законі передбачено, з-поміж іншого, те, що Україна не визнає автоматичного набуття особами, які проживають на тимчасово окупованій території, громадянства держави-окупанта (частина шоста статті 5 Закону).

Суд зважає на те, що позивач, який примусово «набув» громадянство держави-окупанта, отримав документ, який це громадянство підтверджує.

Отримання паспорта громадянина російської федерації передбачало вчинення активних дій, спрямованих на те, щоб отримати документ, який, по суті, підтверджує зв`язок особи з відповідною державою, що такими чином породжує також певні права і обов`язки щодо цієї держави.

Іншими словами, паспорт громадянина російської федерації підтверджує приналежність особи до громадянства російської федерації, що імпліцитно вказує й на те, що автоматично і примусово набуте громадянство держави-окупанта отримало підтвердження з боку особи, яка проживала на окупованій території, у спосіб, який встановила окупаційна адміністрація.

Суд не заперечує того, що цей документ (паспорт) не спричинив автоматичного і примусового набуття громадянства російської федерації, але цей документ «набуте» в такий спосіб громадянство (яке не визнається в Україні) по суті легалізував.

У зв`язку з отриманням іншого паспорта позивач не втратив громадянства України, проте неспростовним залишається факт, що певний час він мав документ, який підтверджував його приналежність як громадянина російської федерації, добровільно (за власним зверненням) отриманий паспорт громадянина російської федерації. Добровільно в тому сенсі, що позивач вирішив отримати цей документ, керуючись особистими мотивами, які, не впливають на наслідки цього рішення позивача в аспекті громадянської приналежності.

Таким чином, враховучи наведені вище висновки Верховного суду, суд бере до уваги, що заявниця добровільно, керуючись особистими мотивами, вирішила отримати паспорт громадянина російської федерації, чим підтвердила набуття громадянства держави-окупанта, у спосіб, який встановила окупаційна адміністрація. Разом з тим, як зазначає заявниця, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав громадян окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Постанова Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17).

Тобто, з врахуванням наведених висновків Верховного суду, заявниця фактично має паспорт громадянина російської федерації, яким встановлюється її особа, при цьому в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, заявниця на вказує суттєві обставини, а саме чи повідомляла вона при зверненні до Білоцерківського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області про наявність у неї паспорта громадянина російської федерації та чи надавала його копію.

Крім того, суд зауважує, що згідно з ч.1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 2 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» № 1871-IX від 05.11.2021 зі змінами, відомості про місце проживання (перебування) особи підтверджуються витягом з реєстру територіальної громади у паперовій або електронній формі.

Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону.

Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» є спеціальним законом щодо статусу вказаних осіб, який підлягає застосуванню.

Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджений Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб (далі Порядок), у п. 5 якого визначено, що з метою обліку внутрішньо переміщених осіб уповноважений орган веде Єдину інформаційну базу даних про внутрішньо переміщених осіб, держателем якої є Мінсоцполітики.

У постанові від 29.07.2019 року у справі №409/2636/17 Верховний Суд вказав на те, що вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, необхідно також враховувати імперативні положення спеціального Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», згідно зі ст.5 якого довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст.1 цього Закону.

Механізм видачі таких довідок затверджено «Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи».

Так, згідно до абзацу 2 пункту 1 вказаного Порядку, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Звертаючись із цією заявою до Таращанського районного суду Київської області, заявниця вказує про те, що вона проживає в АДРЕСА_1 . Проте, до заяви не додано належного документа у паперовій або електронній формі, що підтверджує відомості про її місце проживання за указаною адресою.

Разом з тим, наданий до суду одночасно із заявою про встановлення особи Акт обстеження житлового приміщення і проживання громадян № 78 від 13.02.2025 не може бути визнаний належним документом, що підтверджує відомості про місце проживання заявниці за вказаною нею адресою, оскільки він складений депутатом Таращанської міської ради Білокобильською Н.Я., а також містить підпис секретаря вказаної ради Смоліженко В.М., при цьому ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад» та ЗУ «Про місцеве самоврядування» не наділяють вказаних осіб повноваженнями на проведення обстеження житла (житлового приміщення).

Вищевикладене позбавляє суд можливості встановити належним чином підсудність даної справи.

Згідно з нормами Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, Закону України «Про виконання рішень, застосування практики Європейського суду з прав людини» інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, який закріплений у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Враховуючи наведені вище недоліки заяви, суд вважає за необхідне надати заявниці десятиденний строк з дня вручення їй даної ухвали для усунення вказаних недоліків у спосіб: подання до суду заяви в новій редакції із зазначенням інформації про повідомлення нею ДМС України про наявність паспорта російської федерації на її ім`я, наведенням причин неможливості одержання заявницею паспорта громадянина України в порядку, визначеному чинним законодавством України, із долученням належних доказів такої неможливості, наданих уповноваженими органами Державної міграційної служби в порядку і у спосіб, передбачені Порядком №30; з долученням копії її заяви про оформлення паспорта, з якою вона зверталась до Білоцерківського об`єднаного відділу Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області, а також надання витягу з реєстру територіальної громади на підтвердження місця проживання заявниці на території Таращанської ОТГ або довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 185 Цивільного процесуального кодексу України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Згідно ч. 7 ст. 185 ЦПК України повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

З урахуванням викладеного та керуючись ст. ст. 2, 175-177, 185, 260, 261, 293, 294, 315, 316, 318 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у м. Києві та Київській області (Білоцерківський об`єднаний відділ) про встановлення особи, залишити без руху та надати заявниці десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків.

Роз`яснити заявниці, що в разі неусунення недоліків заяви у строк, встановлений судом, заява буде залишена без розгляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за вебадресою сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України http://tr.ko.court.gov.ua.

Копію ухвали надіслати заявниці.

Ухвала оскарженню не підлягає та набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала складена та підписана 16 червня 2025.

Суддя Таращанського районного суду

Київської області Олександр НЕВГАД