КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/7380/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання Гладкої І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами адвоката Сажієнко Інни Олексіївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року та адвоката Слабоуса Євгенія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року у складі судді Анохіна А.М.,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності, скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію речового права,-

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 ,у якому з урахуванням заявлених у подальшому змін (а.с.5, 91 т.2) просив:

визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Бондаренко А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35906335 від 29 червня 2017 року, відповідно до якого було проведено державну реєстрацію речового права - права спільної часткової власності на гаражного боксу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за відповідачкою;

скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію речового права: права спільної часткової власності ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) на гаражного боксу № НОМЕР_1 загальною площею 22,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), номер запису про право власності: 21147066, проведену 27.06.2017 15:23:15 державним реєстратором Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Бондаренко Ангеліни Вікторівни на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35906335 від 29.06.2017 11:40:27.

Позов обґрунтовано тим, що із 17 липня 2015 року на примусовому виконанні органів державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа № 761/17978/13-ц, виданого 26 березня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України».

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було звернено стягнення на описане та арештоване майно - гаражний бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що належав на праві власності боржнику ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на гараж багатобоксовий від 31 травня 2002 року серія НОМЕР_3 , виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 22 травня 2002 року № 681-С/ГІ. З Реєстру права власності на нерухоме майно вбачається, що станом на 28 березня 2017 року ОСОБА_3 був єдиним одноособовим власником зазначеного майна. Реалізація вищезазначеного нерухомого майна відбулася шляхом проведення прилюдних електронних торгів. Вищезазначене майно було описано та передано на реалізацію державним виконавцем згідно Закону України «Про виконавче провадження».

Реалізація проводилась Державним підприємством «Сетам», у відповідності до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 № 2831/5. Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 25 квітня 2017 року № 252412 підприємством «Сетам» проведено електронні торги з реалізації указаного арештованого майна, переможцем якого було визначено позивача. Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 25 квітня 2017 року № 252412, позивачу було встановлено строк до 13 травня 2017 року для сплати належних коштів за придбане майно в сумі 246 657 грн 14 коп.

26 квітня 2017 року позивачем були сплачені кошти в зазначеному розмірі.

18 травня 2017 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ м. Києва Шатохіним О.П. було складено акт про реалізацію нерухомого майна, який було затверджено начальником Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ м. Києва Подолянко І.А.

Вказує, що наведене в своїй сукупності свідчить про виникнення у нього права власності на вказане майно у спосіб та в порядку передбаченому законом, та належним чином оформлений акт державного виконавця від 18 травня 2017 року надавав право позивачу на отримання свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів.

19 липня 2017 року позивач звернувся до нотаріуса для видачі відповідного свідоцтва, однак, видача такого свідоцтва унеможливлювалась встановленням обставин реєстрації 27 червня 2017 року в державному реєстрі права власності на зазначеного майна за відповідачкою. В якості підстави для реєстрації права власності, за останньою, було зазначено рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2013 року у справі № 761/1800/13-ц.

Позивач вказує, що реєстрація права власності за відповідачкою була здійснена після проведення торгів та отримання позивачем відповідного акту державного виконавця.

Звернувшись 03 вересня 2017 року до виконавчої служби та ДП «Сетам» із листом про передачу цього майна або повернення коштів, позивачу було повідомлено про відсутність правових підстав для задоволення вимог його заяви.

Позивач звернувся до суду із позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві ЦМУ МЮ, ДП «Сетам» про стягнення коштів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року у справі № 761/43805/17, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року , в задоволенні позову було відмовлено. Зі змісту рішень вбачається, що відділ державної виконавчої служби та ДП «Сетам», здійснюючи реалізацію зазначеного майна, діяли у спосіб та порядку, передбаченому положеннями закону. Крім того, в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебував позов ОСОБА_2 про оскарження законності проведення зазначених торгів та продажу майна, однак.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі № 761/19988/17, в задоволенні позову було відмовлено. Зі змісту зазначених рішень вбачається, що судом не було встановлено порушень вимог закону при проведенні електронних торгів по лоту з реалізації спірного гаражного боксу, та права ОСОБА_2 порушені не були.

02 червня 2020 року позивач повторно звернувся до нотаріуса з питанням видачі свідоцтва про придбання нерухомого майна на прилюдних торгах. Однак, позивач знову отримав відмову у видачі такого свідоцтва з причин існування реєстрації права власності на частину придбаного майна позивачем гаражного боксу за іншою особою - відповідачкою. Позивач вказує, що факт внесення та існування запису про реєстрацію права власності на частину майна за відповідачкою позбавляє позивача можливості отримати свідоцтво та оформити своє право власності на майно належним чином.

Посилаючись на викладене, а також з огляду на те, що позивач на підставі договору купівлі-продажу майна на прилюдних торгах є єдиним та законним власником спірного гаражного боксу, право власності відповідачки на спірне майно було зареєстроване вже після проведення торгів та отримання позивачем акту про реалізацію нерухомого майна, а відтак наявні підстави для скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на гараж за відповідачкою, що відновить порушені права повивача, в зв`язку з чим останній вимушений звернутись до суду із даним позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. В іншій частині поданої заяви - відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Сажієнко І.О. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року,просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що в позовній заяві детально було викладено обставини справи та хронологія подій, що дійсно відбувались, та які свідчать на користь стверджувальних позивачем обставин набуття у законний спосіб права власності позивача на спірний об`єкт нерухомого майна. Відповідачкою не наведено аргументованої позиції, які би спростовували вказану позицію позивача.

Вказує, що неспростовним залишається факт того, що станом на момент звернення до суду з позовом та на даний час діє презумпція правомірності правочину щодо придбання позивачем спірного майна (гаражного боксу) на прилюдних торгах. Така презумпція не спростована, а факт законності набуття позивачем права на спірний об`єкт нерухомого майна та факт відсутності прав на нього в ОСОБА_2 станом на момент придбання позивачем гаражного боксу - встановлений рішеннями судів у справі №761/19988/17, що набрали законної сили та не піддягають повторному доказуванню.

Посилається на те, що через наявність відповідного запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на майна за відповідачкою, здійснення якого відбулося вже після проведення електронних публічних торгів, позивач не зміг отримати свідоцтво у нотаріуса і в подальшому звернутися до державного реєстратора з метою здійснення за собою первісної державної реєстрації набутого права власності як за покупцем та законним набувачем такого майна.

Звертає увагу, що висновки суду першої інстанції з приводу «неналежного способу захисту» є помилковими.

Вважає, що механізм введення позивача, як власника у «володіння» майном через заявлення «віндикаційного позову» - суперечить фактичній ситуації, що склалась, оскільки порушення права позивача полягає в діях відповідачки, спрямованих на унеможливлення (перешкоджання) позивачу самостійно вчинити передбачені законодавством дії щодо завершення процедури оформлення набутого позивачем права власності після його придбання, зареєструвавши своє законно набуте право власності.

Вказує, що прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб. У зв`язку з набуттям позивачем права власності на таке майно за результатами торгів, саме позивач отримав законне право звертатися до уповноважених осіб для реєстрації такого набутого права.

В апеляційній скарзі адвокат Слабоус Є.А. в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні про стягнення витрат на правничу допомогу відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої, дійсності та необхідності), а також: критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вказано, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, обсягу наданих послуг, ціні позову та значенню справи.

Скаржник посилається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України свідчить про неможливість винесення додаткового рішення про стягнення на користь позивача з відповідачки витрат на правничу допомогу.

Вважає, що суд першої інстанції станом на момент постановлення оскаржуваного судового рішення не мав правових підстав для задоволення заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Слабоус Є.А. в інтересах ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу адвоката Сажієнко І.О. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року - залишити без змін.

В судовому засіданні адвокат Сажієнко І.О. просила апеляційну скаргу подану в інтересах ОСОБА_1 на рішення від 23 грудня 2024 року задовольнити, апеляційну скаргу відповідачки на додаткове рішення від 17 січня 2025 року залишити без задоволення, адвокат Слабоус Є.А. просив апеляційну скаргу подану в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення від 17 січня 2025 року задовольнити, апеляційну скаргу позивача від 23 грудня 2024 року залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

В силу вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Зі справи видно, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 13 червня 2013 року у справі № 761/1800/13-ц, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: ТОВ «Медікел Пректіс», ТОВ «Спеціалізований медичний центр молекулярної діагностики», ОСОБА_5 про поділ майна, було задоволено частково. Поділено майно подружжя, яке належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , припинивши їх право спільної сумісної власності. Серед іншого було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину гаражного боксу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначене рішення набрало законної сили (а.с. 163-164 т.1).

Постановою державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві від 27 серпня 2013 року, було відмовлено у прийнятті до провадження виконавчого листа № 761/1800/13-ц, виданого 19 серпня 2013 Шевченківським районним судом м. Києва про визнання за ОСОБА_2 права власності на частину, зокрема, гаражного боксу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 .

17 липня 2015 року на примусовому виконанні органів державної виконавчої служби перебувало виконавче провадження № НОМЕР_5 з примусового виконання виконавчого листа № 761/17978/13-ц, виданого 26 березня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення заборгованості в сумі 1 124 515 грн 57 коп із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» (а.с. 42-43 т.1).

В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем було описане та арештоване майно - гаражний бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , що належав на праві власності боржнику ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на гараж багатобоксовий від 31 травня 2002 року серія НОМЕР_3 , виданого на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 22 травня 2002 року № 681-С/ГІ (а.с. 49-53 т.1).

З Реєстру права власності на нерухоме майно вбачається, що станом на 28 березня 2017 року ОСОБА_3 був єдиним одноособовим власником гаражного боксу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 56 т.1).

Реалізація вищезазначеного нерухомого майна відбулася шляхом проведення прилюдних електронних торгів, та проводилась Державним підприємством «Сетам», у відповідності до Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5.

Відповідно до протоколу проведення електронних торгів від 25 квітня 2017 року № 252412, ДП «Сетам» проведено електронні торги з реалізації указаного арештованого майна, переможцем якого було визначено ОСОБА_1 (а.с. 62 т.1).

Протоколом проведення електронних торгів від 25 квітня 2017 року № 252412, позивачу було встановлено строк до 13 травня 2017 року для сплати належних коштів за придбане майно в сумі 246 657 грн 14 коп (а.с. 63-64 т.1).

26 квітня 2017 року позивачем були сплачені кошти в зазначеному розмірі (а.с. 66 т.1).

18 травня 2017 року державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ м. Києва Шатохіним О.П. було складено акт про реалізацію нерухомого майна - гаражного боксу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , який було затверджено начальником Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ГТУЮ м. Києва Подолянко І.А. (а.с. 68-69 т.1).

Зі змісту зазначеного акту вбачається, що він є підставою для подальшого оформлення переможцем торгів ОСОБА_1 права власності на зазначене майно.

Рішенням державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Бондаренко А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35906335 від 29 червня 2017 року, було проведено державну реєстрацію речового права - права спільної часткової власності на гаражного боксу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 . В якості підстави для реєстрації права власності за ОСОБА_2 , було зазначено рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2013 року у справі № 761/1800/13-ц (а.с. 70 т.1).

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на дату реєстрації права власності за ОСОБА_2 на гаражного боксу № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , були відсутні відомості про накладення обтяжень на майно, в тому числі заборони на його відчуження.

Листом Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м Києві від 08 листопада 2017 року № Б-4383, позивача було повідомлено про відсутність правових підстав для задоволення вимог заяви про передачу майна та повернення коштів (а.с. 71-72 т.1).

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві ЦМУ МЮ, ДП «Сетам» про стягнення коштів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08 квітня 2021 року у справі № 761/43805/17, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2021 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 73-86 т.1).

Зі змісту судових рішень вбачається, що відділ державної виконавчої служби та ДП «Сетам», здійснюючи реалізацію зазначеного майна, діяли у спосіб та порядку, передбаченому положеннями закону.

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_3 , Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві ЦМУ МЮ, Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ДП «Сетам», ПАТ «Державний ощадний банк», ОСОБА_1 про визнання електронних торгів недійсним, визнання недійсним протоколу проведення електронних торгів та акту про проведення електронних торгів (а.с. 87-91 т.1).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі № 761/19988/17, у задоволенні позову відмовлено (а.с. 92-106 т.1).

Отже, є чинними судові рішення як про визнання недійсними електронні торги, за наслідками яких за поданням державного виконавця було реалізовано майно боржника та на аукціоні придбане ОСОБА_1 , так і відмовлено відповідачу у позові про стягнення сплачених ним придбане на торгах майно грошових коштів.

Установлено, що постановою приватного нотаріуса КМНО Заєць І.О. від 02 червня 2020 року № 89/02-31/2020 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право власності та реєстрації права власності на придбане з аукціону майно гаражний бокс № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , в зв`язку із наявністю в реєстрі реєстрації права власності на частину цього майна за іншою особою, яка відбулась 27 червня 2017 року (а.с. 107-108 т.1).

Відмовляючи у задоволенні позову районний суд виходив з того, що після отримання позивачем акту держаного виконавця від 18 травня 2017 року про реалізацію на прилюдних торгах придбаного майна, які були проведені із дотриманням вимог закону, відповідач у червні 2017 року здійснила дії щодо реєстрації свого права власності на цього майна за судовим рішенням від 13 червня 2013 року, яке набрало законної сили та є чинним. Законність дій державного реєстратора та встановленого законом порядку при розгляді заяви відповідача про реєстрацію права власності на підставі судового рішення, стороною позивача в рамах заявлених позовних вимог не оспорюється.

Крім того судом вказано, що скасування рішення державного реєстратора щодо реєстрації за відповідачем права власності на 1/2 частину спірного майна, яке було здійснене на підставі судового рішення, - не є ефективним способом захисту, оскільки не призведе до поновлення прав позивача з огляду на те, що відповідач залишається власником частини цього майна на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, а позивачем, який вважає себе законним власником цього майна, не заявлено вимог про його витребування.

Між тим з таким висновком районного суду колегія суддів не погоджується з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажі майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, правова природа продажу майна з прилюдних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанову Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15.

Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.

Згідно із частиною четвертою статті 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

З аналізу змісту частини першої статті 650, частини першої статті 655 та частини четвертої статті 656 ЦК України можна зробити висновок, що процедура набуття майна на прилюдних торгах є різновидом договору купівлі-продажу. Сторонами договору купівлі-продажу є продавець і покупець.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином, який може визнаватися недійсним у судовому порядку.

Дотримання нормативно встановлених правил призначення та проведення прилюдних торгів є обов`язковою умовою правомірності правочину.

Подібну за змістом правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/19, від 11 грудня 2024 року у справі № 537/4561/20.

Враховуючи передбачені законодавством щодо прилюдних торгів особливості, проведення таких торгів є правочином. Такий висновок узгоджується з приписами ст. ст. 650, 655 і ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу купівлю-продаж на публічних торгах і визначають, що до таких договорів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Відповідно до вимог пунктів 8, 9, 10 Розділу X Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2831/5, акт про проведені електронні торги, складений державним виконавцем та затверджений начальником відповідного відділу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно. Тобто вказаний акт є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а отже, є договором (юридичним фактом та законною підставою виникнення права власності на майно).

Реалізація майна є завершеною з моменту виконання сторонами договору купівлі- продажу, укладеного на прилюдних торгах.

Такі висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.

За результатами здійсненого продажу нерухомого майна та його придбання в подальшому відбувається реєстрація такого вже набутого права власності у відповідному реєстрі. Видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) є передбаченою п. 5 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» окремою нотаріальною дією, спрямованою на посвідчення відповідного права переможця аукціону, тобто є юридичним оформленням факту, що вже відбувся на підставі правочину.

Як убачається зі справи, державним реєстратором комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Бондаренко А.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35906335 від 29 червня 2017 року 11:40:27, відповідно до якого проведено державну реєстрацію речового права: права спільної часткової власності на 1/2 частини гаражного боксу № НОМЕР_1 загальною площею 22,3 кв. м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 .

Така реєстрація права власності на частини спірного гаражного боксу за ОСОБА_2 , була здійснена на підставі рішення Шевченківського районного суду міста Києва у справі № 761/1800/13-ц від 13 червня 2013 року лише 27 червня 2017 року, тобто вже після проведення електронних торгів та придбання позивачем вказаного майна.

При цьому, матеріали реєстраційної справи свідчать про те, що відповідачка свідомо замовчала відомі їй обставини реалізації майна на прилюдних електронних торгах та набуття законної власності на нього позивачем.

Зазначене свідчить, що позивач не має можливості реалізувати свої права на придбане майно через нотаріуса чи іншого суб`єкта, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень міститься запис про проведену реєстрацію речового права за відповідачкою.

Районний суд не звернув увагу, що факт законності набуття ОСОБА_6 права на спірний об`єкт нерухомого майна та факт відсутності прав на нього в ОСОБА_2 станом на момент його придбання позивачем встановлений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі № 761/19988/17 за позовом ОСОБА_2 про визнання торгів недійсними, що набрали законної сили, а тому ці обставини не підлягають повторному доказуванню.

Відповідно до указаної справи, рішеннями судів визнано доведеним факт не проведення ОСОБА_2 реєстрації права власності на нерухоме майно в порядку, передбаченому ч. 4 ст. 334 ЦК України після набуття чинності рішенням суду та до проведення електронних торгів з його продажу, а також установлено, що на момент складення акту про опис та арешт майна від 25 листопада 2015 року та до проведення у квітні 2017року електронних торгів, єдиним законним власником спірного гаражного боксу залишився відповідач ОСОБА_3 (а.с. 92-106 т.1).

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 погодилася з ухваленим по справі №761/19988/17 рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, не оскаржила їх до касаційного суду.

За таких обставин посилання районного суду на чинність рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 червня 2013 року, яким установлено право власності відповідачки на частку нерухомого майна є хибним, остільки фактично свідчить про ревізію висновків судів, установлених у справі № 761/19988/17, а ця обставина порушує принцип правової визначеності.

Таким чином, указаним судовим рішенням, яке є чинним, підтверджена презумпція правомірності правочину щодо придбання ОСОБА_1 гаражного боксу на прилюдних торгах й одночасно встановлено факт відсутності прав на спірний об`єкт нерухомого майна у ОСОБА_2 станом на момент придбання позивачем гаражного боксу.

Отже позивач придбав нерухоме майно на прилюдних торгах, про що свідчить договір купівлі-продажу та діями сторін, спрямованими на передання нерухомого майна у володіння покупця (затвердження акта про проведені електронні торги та надсилання його покупцю) однак в силу наявних записів у реєстрі, які цьому перешкоджали, не зміг отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності на придбане на електронних торгах нерухоме майно та в подальшому звернутися до державного реєстратора з метою державної реєстрації права власності за ним як за покупцем.

Верховний Суд у п.п.71-75 постанови від 01 листопада 2023 року у справі № 200/19233/16-ц дійшов наступних висновків: «Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця-учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів - це оформлення договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочин. Реалізація майна є завершеною з моменту виконання сторонами договору купівлі-продажу, укладеного на прилюдних торгах.

Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 42-44), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 7.4), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункти 45-47).

Прилюдні торги у межах здійснення виконавчого провадження мають виступати найбезпечнішим способом набуття майна, публічна процедура реалізації якого гарантує невідворотність результатів торгів та «юридичне очищення» майна, придбаного у такий спосіб.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19».

Між тим, указані висновки Верховного Суду залишилися поза увагою та врахування під час вирішення спору.

Неможливо погодитися з висновками районного суду про неправильно обраний позивачем спосіб захисту з огляду на викладене а також наступне.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18) та від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні: гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 26 Закону України № 1952-ІV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

У розумінні положень наведеної норми судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав є належними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи.

Обов`язок суду скасовувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав (обтяжень) слід розуміти як обов`язок суду вирішити наявний спір про право.

Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи та положень абзаців другого та третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-ІV задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності може призвести до відновлення порушених прав особи без застосування додаткових способів захисту, таких як поновлення права власності (за умови, якщо суд, задовольнивши таку позовну вимогу, вирішить тим самим спір про право, наявний між сторонами).

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (№ 914/608/20).

Важливим висновком у вказаній вище постанові Верховного Суду є визначення, що позовні вимоги про скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 114 постанови). Задоволення такого позову призводить до внесення державним реєстратором до Державного реєстру відомостей про речове право позивача на спірне нерухоме майно. Це відновлює становище, яке існувало до прийняття державним реєстратором оспорюваного рішення.

Зазначене відповідає способу захисту, передбаченому п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК (п. 115). У п. п. 100-120 постанови визначено систему способів захисту, її розгортання від віндикації до відновлення становища, яке існувало до порушення. Залежно від обставин, застосовуються різні способи захисту прав, тому суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при реєстрації права власності.

Враховуючи викладене та обставини справи, колегія суддів вважає, що підлягає задоволенню вимога про скасування прийнятого рішення державного реєстратора комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Бондаренко А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35906335 від 29 червня 2017 року 11:40:27, відповідно до якого проведено державну реєстрацію речового права: права спільної часткової власності на 1/2 частини гаражного боксу № НОМЕР_1 загальною площею 22,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 , і саме такий спосіб захисту прав позивача є дієвим та належним, його застосування призведе до відновлення порушеного права.

Зазначене свідчить про необґрунтованість висновку про відмову у скасуванні рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, без визнання цим рішенням речових прав на майно, так як встановлено наявність підстави набуття позивачем у власність нерухомого майна, придбаного на прилюдних торгах, процедуру оформлення якої необхідно провести згідно до вимог встановлених чинним законодавством.

З цих підстав підлягає задоволенню й вимога про скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію речового права запису про право власності: 21147066, проведеного 27.06.2017 15:23:15 державним реєстратором Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Бондаренко А.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35906335 від 29.06.2017 11:40:27.

Водночас позовна вимога про визнання дій державного реєстратора протиправними не підлягає задоволенню, остільки у даній справі предметом розгляду не є дії певного суб`єкта владних повноважень щодо перевірки процедурних питань, пов`язаних з державною реєстрацією ним речового права, а приватне право та інтерес позивача щодо захисту його прав як дійсного законного власника нерухомого майна від порушення, допущеного ОСОБА_2 .

Установлено, державний реєстратор під час вчинення відповідної реєстрації у Державному реєстрі діяв у межах повноважень та з дотриманням законодавства при внесенні запису про проведену державну реєстрацію права за іншою особою, що не є перешкодою для задоволення позову щодо скасування цього запису (рішення), якщо наявність такого запису (рішення) порушує права та охоронювані законом інтереси позивача.

Згідно частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є:1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача підлягає частковому задоволенню, рішення районного суду скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності та скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію речового права.

Оскільки позов ОСОБА_6 задоволено частково, а тому на підставі ч. 13 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору, в розмірі 6 056 грн (2 422,40 + 3633,60).

З урахуванням скасування рішення районного суду від 23 грудня 2024 року та часткового задоволення вимог ОСОБА_1 підлягає скасуванню й ухвалене по справі додаткове рішення від 17 січня 2025 року, як таке, що носить похідний характер від основного.

Районний суд ухвалюючи додаткове рішення виходив з того, що понесені позивачем по справі витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 109 830 грн 80 коп не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також суперечить принципу розподілу таких витрат.

Перевіривши детальний опис виконаних робіт наданий представником позивача з матеріалами справи суд вказав про відсутність співмірності з часом витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та їх необхідністю, обсягом виконаної адвокатом роботи та участю адвоката в судових засіданнях.

Вказане рішення позивачем не оскаржено.

Відповідачка оскаржуючи додаткове рішення вказала на неспівмірність заявленої суми та те, що у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України вона не має компенсувати судові витрати, які у зв`язку з відмовою у позові покладаються на ОСОБА_1 .

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК (в редакції Закону 2004 року) та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Убачається, що за результатами розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 позовні вимоги задоволено частково й судом скасовано рішення державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Бондаренко А.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35906335 від 29 червня 2017 року, а також скасовано запис вказаним державним реєстратором про право власності на спірне майно за Христофоровою-Козлюк В.С. в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію речового права: 21147066.

За таких обставин у позивача виникало право на відшкодування витрат понесених правничу допомогу, водночас колегія суддів погоджується з висновками суду щодо їх завищеного розміру, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що представництво інтересів позивача ОСОБА_1 в суді здійснювала адвокат Сажієнко І.О., що підтверджується угодою про надання правової допомоги № 10/6/2024 від 10 червня 2024 року, додатковою угодою № 1 до угоди про надання правової допомоги від 10 червня 2024 року, додатковою угодою № 2 до угоди про надання правової допомоги від 19 серпня 2024 року, додатковою угодою № 3 до угоди про надання правової допомоги від 13 вересня 2024 року, додатковою угодою № 4 до угоди про надання правової допомоги від 10 жовтня 2024 року, актами наданих послуг від 08 липня 2024 року та 26 грудня 2024 року, звітами про виконання доручення від 08 липня 2024 року та 26 грудня 2024 року (а.с. 14-28, 30-37 т. 3).

Отже, перевіряючи матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що наявні докази на підтвердження понесених витрат є належними, проте не є безумовними для їх стягнення судом у визначеному розмірі з відповідачки, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності цих витрат.

Визначений позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає завищеним, витрати у зазначеній сумі не можна визнати належним чином обґрунтованими та дійсно понесеними у зв`язку із наданням необхідної за обставин цієї справи правової допомоги.

При цьому колегія суддів, враховує заперечення відповідачки на заяву позивача з підстав їх неспівмірності з реально понесеними затратами по справі.

Разом з тим, до справи долучено докази на підтвердження витрат на правничу допомогу, які стосуються цієї справи та понесені позивачем під час її розгляду в суді першої інстанції, адвокатом надавалася правнича допомога та здійснювалися дії в інтересах позивача.

Одночасно, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені адвокатом роботи, з урахуванням їх складності не відповідають критерію реальності адвокатських витрат, а зазначений заявником розмір витрат на професійну правничу допомогу у сумі 109 830 грн 80 коп грн належним чином не обґрунтований.

Тому враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, реальності адвокатських витрат, пропорційності таких до предмета спору, апеляційний суд вважає, що додаткове рішення підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення заяви й стягнення з відповідачки на користь позивача витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. У задоволенні заяви в іншій частині слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Сажієнко Інни Олексіївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 грудня 2024 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати рішення державного реєстратора Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Бондаренко Ангеліни Вікторівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 35906335 від 29 червня 2017 року, відповідно до якого було проведено державну реєстрацію речового права - права спільної часткової власності на частину гаражного боксу № НОМЕР_1 загальною площею 22,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державну реєстрацію речового права: права спільної часткової власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на частину гаражного боксу № НОМЕР_1 загальною площею 22,3 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), номер запису про право власності: 21147066, проведену 27.06.2017 15:23:15 державним реєстратором Філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» Бондаренко Ангеліни Вікторівни на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35906335 від 29.06.2017 11:40:27.

У задоволенні позову в іншій частині відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_3 ) судові витрати пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 6 056 грн.

Апеляційну скаргу адвоката Слабоуса Євгенія Анатолійовича в інтересах ОСОБА_2 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року задовольнити частково.

Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2025 року скасувати.

Ухвалити по справі нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У задоволенні заяви в іншій частині відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 19 червня 2025 року.

Суддя-доповідач:

Судді: