Справа № 373/872/25
Номер провадження 2/373/644/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року м. Переяслав

Переяславський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Залеської А.О.

за участі: секретаря судових засідань Руденко О.М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дівичківської сільської ради, ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Галаган Оксана Валеріївни, приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мусієнко Марина Миколаївна,

про встановлення факту постійного проживання разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за законом,

установив:

Зміст позовних вимог.

Позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Луцько В.П. звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив:

1) Встановити факт постійного проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із спадкодавцем ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_1 ;

2) Встановити факт прийняття спадщини за заповітом від 05.04.2018 ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , його спадкоємцем ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

3) Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 на спадкове майно, що належало ОСОБА_4 , а саме на:

- земельну ділянку площею 0,2369 га (кадастровий номер :01:012:0006);

- земельну ділянку площею 0,2500 га (кадастровий номер :01:012:0007);

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Позиція сторін та їх аргументи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_4 помер дядько позивача ОСОБА_3 . Після його смерті спадщину прийняли племінники останнього по лінії матері: позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 (між собою рідні брати). Інших спадкоємців немає. Мати сторін ОСОБА_5 (рідна сестра спадкодавця ОСОБА_3 ) померла раніше - ІНФОРМАЦІЯ_5 , а сам ОСОБА_3 не мав ні дітей, ні власної сім`ї. До спадкового майна ОСОБА_3 увійшла належна йому частина приватизованої квартири у АДРЕСА_2 , де спадкодавець був зареєстрований, а також майно, яке належало ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 та залишив після себе заповіт на користь ОСОБА_3 , а останній від спадщини не відмовився та прийняв її. Таке твердження позивача ґрунтується на тому, що ОСОБА_3 постійно проживав зі своїм батьком ОСОБА_4 у батьківському будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а тому вважається таким, що фактично прийняв спадщину після смерті батька у порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, а отже вона йому належить з часу відкриття спадщини, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_3 . У зв`язку з тим, що ОСОБА_3 до дня смерті був зареєстрований у АДРЕСА_2 , документально підтвердити факт проживання його разом зі спадкодавцем ОСОБА_4 до дня смерті останнього не представляється можливим. За таких обставин нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 на майно ОСОБА_4 , а тому позивач, будучи одним із спадкоємців за законом після смерті рідного дядька ОСОБА_3 , просить задовольнити його вимоги, що спрямовані на набуття у власність майна, яке належало ОСОБА_4 , спадщину після смерті якого прийняв його син - ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позов, в якому позовні вимоги визнав частково, а саме: визнав факт постійного проживання ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 у батьківській хаті разом зі своїм батьком ОСОБА_4 , на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 . Як і позивач відповідач вважає, що їхній дядько ОСОБА_3 у такий спосіб прийняв спадщину свого батька, а їхнього діда - ОСОБА_4 . Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на те, що він на рівні з позивачем прийняв спадщину після смерті дядька, просить визнати за позивачем ОСОБА_1 та ним ОСОБА_2 право власності (у рівних частинах за кожним) на все нерухоме спадкове майно, вказане у позовній заяві, яке було зареєстроване за ОСОБА_4 .

Представник відповідача Дівичківської сільської ради в судове засідання не з`явився, подав письмову заяву, в якій просив розглянути справу згідно поданих матеріалів за відсутності представника сільської ради.

Треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Галаган О.В. та приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Мусієнко М.М. подали суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі.

Фактичні обставини, встановлені судом з посиланням на докази.

Обставини, викладені в позовній заяві та у відзиві не суперечать одне одному та підтверджуються письмовими доказами та показаннями свідків.

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є рідними братами, про що свідчать їхні Свідоцтва про народження Серії НОМЕР_1 та Серії НОМЕР_2 , де батьком обох зазначено ОСОБА_6 , а матір`ю ОСОБА_5 (а.с. 42, 45)

Мати сторін ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 у віці 54 роки у м. Києві, про що свідчить свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_3 (а.сс.35).

Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є племінниками ОСОБА_3 рідного брата їхньої матері ОСОБА_5 , що підтверджується Витягом про Державну реєстрацію актів цивільного стану народжень відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та свідоцтвом про народження НОМЕР_4 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з яких вбачається, що вказані особи є рідними сестрою і братом. Їх матір`ю записана ОСОБА_7 , а батьком - ОСОБА_4 (а.с. 36, 43).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 82 роки в селі Дівички, про що виконавчим комітетом Дівичківської сільської ради видано Свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_5 (а.с. 17)

Довідки виконавчого комітету Дівичківської сільської ради № 409 від 18.10.2023 та № 14 від 21.01.2025, що видані на підставі погосподарської книги, Актів депутата сільської ради та показань свідків, свідчать про те, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був зареєстрований та проживав в АДРЕСА_1 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 . На день його смерті з ним фактично проживав та вів спільне господарство син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.19-22)

Подані позивачем рахунки за комунальні послуги та копії квитанцій ПриватБанку за період з березня 2019 р. по вересень 2019 р. свідчать, що комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1 по особовому рахунку, відкритому на ім`я ОСОБА_4 , здебільшого оплачував ОСОБА_3 ( а.с. 23-34).

За життя, 05.04.2018 ОСОБА_4 склав заповіт, яким на випадок смерті усе своє майно заповів сину: ОСОБА_3 , 1968 р.н. Заповіт посвідчено секретарем виконавчого комітету Дівичківської сільської ради та зареєстровано в реєстрі за №12 (а.с.46).

Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилась спадщина на таке майно: житловий будинок по АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, кадастровий номер :01:012:0007, площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку у с. Дівички; земельну ділянку, кадастровий номер :01:012:0006, площею 0,2369 га для ведення особистого селянського господарства.

Право власності ОСОБА_4 на виказане майно підтверджується рядом документів: Технічним паспортом на індивідуальний житловий будинок від 18.08.1997 та від 14.12.2015; Будівельним паспортом на будівництво індивідуального житлового будинку в селі Дівички Переяслав-Хмельницького району від 03.02.1998, Випискою з Рішення Дівичківської сільської ради № 63 від 27.02.1997 та № 84 від 21.10.2003 про надання дозволу ОСОБА_4 на перебудову житлового будинку та на будівництво господарських споруд; Державними актами на право власності на земельну ділянку Серії ЯК № 893319 від 17.05.2010 та Серії ЯК 893318 від 17.05.2010, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.10.2016. Звітами суб`єкта оціночної діяльності про оцінку житлового будинку та земельних ділянок (а.с 50-179).

У вересні 2019 року ОСОБА_3 звернувся до приватного нотаріуса Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Мусієнко М.М. по питанню прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 свого батька ОСОБА_4 .

Листом № 346/01-16 від 10.09.2019 приватний нотаріус Мусієнко М.М. надала відповідь ОСОБА_3 про те, що завести спадкову справу після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , місце проживання якого на день смерті : АДРЕСА_3 , - неможливо, оскільки спадкоємцем ОСОБА_3 пропущений шестимісячний строк для прийняття спадщини та при цьому не надані документи, що підтверджують фактичне прийняття спадщини. Рекомендовано звернутись до суду за захистом своїх спадкових прав (а.с.47).

Витяг зі Спадкового реєстру ( спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за № 74726018 від 14.11.2023 свідчить, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, свідоцтва про право на спадщину не видавались (а.с.48).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (рідний дядько позивача та відповідача), про що свідчить Свідоцтво про смерть Серії НОМЕР_6 , видане Департаментом з питань реєстрації виконкому Київської міської ради (а.с.37).

Після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Галаган О.В. на підставі заяви позивача рідного племінника померлого ОСОБА_1 17.10.2023 заведено спадкову справу №21/2023, номер у Спадковому реєстрі: 71409380 (а.с.4, 24 т. 2)

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на день смерті станом на 04.10.2023 був зареєстрований за адресою : АДРЕСА_2 . Разом з ним на час смерті за цією адресою був зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (а.с. 25 т.2).

Окрім позивача, 01.03.2024 заяву про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 подав відповідач ОСОБА_2 який також є рідним племінником померлого (а.с.39 т.2).

01.06.2024 позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 подали приватному нотаріусу Галаган О.В. спільну заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 їхнього дядька ОСОБА_3 , якому належала 3/10 частини квартири АДРЕСА_4 (а.с.41 т.2).

01.06.2024 приватний нотаріус Галаган О.В. згідно зі статтею 1266 ЦК України видала племінникам спадкодавця - позивачу та відповідачу (кожному окремо) Свідоцтво про право на спадщину за законом на належну ОСОБА_3 3/10 частку квартири АДРЕСА_4 , а саме: ОСОБА_1 на 3/20 частки вказаної квартири та ОСОБА_2 на 3/20 частки квартири. Зазначені відомості були внесені нотаріусом до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.72-77 т.2).

Свідок ОСОБА_8 показала суду, що вона з дитинства проживає у с. Дівички Бориспільського району та добре знає сім`ю, яка жила по сусідству з нею на одній АДРЕСА_1 . Головою двору був ОСОБА_4 . Він купив та перебудував стару хату, завів пасіку та, приблизно з кінця 90-х років переїхав в село з м. Києва та став проживав та господарював у будинку разом з дружиною ОСОБА_7 . З ними деякий час проживала дочка ОСОБА_9 з дітьми: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які ходили до школи у селі. Згодом дружина хазяїна двору померла, а дочка з дітьми переїхали у місто Київ. У 2017 році померла й дочка. Тоді до ОСОБА_4 у село на проживання приїхав син ОСОБА_3 , який не був одружений та не мав власних дітей. Вони удвох господарювали, займались пасікою та городом, як одна сім`я. Восени 2018 році ОСОБА_4 помер і у батьківському будинку по АДРЕСА_1 залишився проживати його син ОСОБА_3 . Згодом ОСОБА_3 почав хворіти. До нього у село приїздили племінники, які возили його на лікування до м. Києва. У 2023 році ОСОБА_3 помер та його поховали на кладовищі в селі Дівички поряд з іншими рідними.

Свідок ОСОБА_12 суду показав, що з 2005 року проживає по АДРЕСА_5 . Добре знав ОСОБА_4 та його дружину ОСОБА_7 , які побудували будинок по АДРЕСА_1 та після виходу на пенсію переїхали на постійне проживання в село з міста Києва. У них була дочка ОСОБА_9 та син ОСОБА_13 , які працювали і проживали в м. Києві. Вони часто приїздили в село до батьків разом з онуками ОСОБА_14 та ОСОБА_15 . Це була дружня родина. Згодом баба захворіла і померла, потім померла їхня дочка ОСОБА_5 . Тоді дід ОСОБА_16 залишився сам і його син ОСОБА_3 з 2017 року практично переселився в село. Працював у Києві дистанційно, інколи їздив у місто по роботі, але більшість часу перебував у селі разом з батьком. Вони мали пасіку та господарство, обробляли удвох город. Восени 2018 року ОСОБА_4 помер і в будинку залишився проживати та хазяйнувати ОСОБА_3 , який також хворів і помер у 2023 р. Вся їхня сім`я похована в селі Дівички.

Подані позивачем докази, пояснення сторін та показання свідків не суперечать одне одному та визнаються судом достовірними, належними та допустимими, які в своїй сукупності є достатніми для прийняття рішення у справі.

Зміст спірних правовідносин та їх нормативне регулювання.

Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. (ст. 1218 ЦК).

Згідно з ч. 2 ст. 1220 та ч.1 ст. 1221 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до положень ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Діти спадкодавця є спадкоємцями за законом першої черги (ст. 1261 ЦК України). У другу чергу право на спадкування за законом, серед інших мають: рідні брати та сестри спадкодавця ( ст. 1262 ЦК України).

Згідно з ч.3 ст. 1266 ЦК України племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони буди живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення).

Заповіт є особистим розпорядженням особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК ).

За правилами ч.2, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи застереженням.

Згідно з п. 3.12. Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом МЮ України від 22.02.2012 № 296/5, прийняття і відмова від прийняття спадщини можуть мати місце щодо всього спадкового майна. Спадкоємець не вправі прийняти одну частину спадщини, а від іншої частини відмовитись. Спадкоємець, який прийняв частину спадщини, вважається таким, що прийняв усю спадщину.

За загальним правилом, яке випливає зі змісту ч.1 ст. 1269 та ч.1 ст. 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини у строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Водночас, ч.3 ст.1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст. 1268 ЦК України).

За змістом пункту 3.20. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини підтверджується: витягом з реєстру територіальної громади; довідкою про реєстрацію місця проживання; іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (паспортом громадянина України, виготовленим у формі книжечки, з відміткою про реєстрацію постійного місця проживання громадянина, якщо спадщина відкрилась до 01 грудня 2021 року, рішенням суду тощо).

Мотиви, з яких виходив суд, та оцінка аргументів сторін

У цій справі причиною звернення позивача до суду є відсутність документального підтвердження прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті його батька ОСОБА_4 у спосіб постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що стало перешкодою для позивача, який прийняв спадщину після смерті дядька ОСОБА_3 , у нотаріальному оформленні спадкових прав на майно, яке належало спадкодавцю ОСОБА_4 та було прийняте у спадщину ОСОБА_3 .

Встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4 до дня смерті останнього забезпечить подальшу реалізації позивачем свого права на спадкування того майна, яке фактично прийняте спадкодавцем ОСОБА_3 у спадщину після смерті ОСОБА_4 .

У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 зазначається: якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Водночас, у пунктах 2, 23 згаданої постанови Пленуму ВС України судам роз`яснено, що справи про спадкування розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.

Таку ж правову позицію висловила і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18).

За обставинами цієї справи факт, що має юридичне значення для позивача, підлягає встановленню у порядку позовного провадження, оскільки окрім позивача ОСОБА_1 претендентом на спадкове майно є відповідач ОСОБА_2 , який також прийняв спадщину та має рівне з позивачем право на спадкування після смерті ОСОБА_3 у тому числі майна, прийнятого останнім у спадщину від ОСОБА_4 .

Крім цього, у випадку відсутності (не встановлення) спадкоємців за законом і за заповітом, які прийняли спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , зі спливом одного року після відкриття спадщини, що спостерігається у цій справі, на майно померлого ОСОБА_4 може претендувати Дівичківська сільська рада (як орган місцевого самоврядування територіальної громади) у порядку визнання спадщини відумерлою (ст. 1277 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Кожна сторона несе ризик, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Щодо позовних вимог про встановлення факту, що має юридичне значення.

Постійне проживання зі спадкодавцем є способом прийняття спадщини згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України. Таке прийняття спадщини може бути прийняте нотаріусом за відсутності спору та за умови документального підтвердження зареєстрованого місця проживання спадкоємця, яке збігається із зареєстрованим місцем проживання спадкодавця.

Разом з тим, відсутність зареєстрованого місця проживання у спадкоємця та/або у спадкодавця або реєстрація їх за різними адресами не може позбавляти прав на спадкування ту особу спадкоємця, який постійно проживав зі спадкодавцем до дня смерті останнього, що було обумовлено їх кровною спорідненістю та/або відносинами притаманними сім`ї. Такий спадкоємець міг не подати заяву про прийняття спадщини, добросовісно вважаючи себе таким, що прийняв її як член сім`ї спадкодавця, з яким він постійно проживав.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19 державна реєстрація спадкоємця сама по собі не є беззаперечним доказом його постійного проживання на момент смерті спадкодавця за адресою реєстрації. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Таке ж визначення поняття місця проживання наведено в абз. 5 ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" № 1382 - IV.

Згідно положень ст. 2 Закону № 1382 - IV громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом. Вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати (азбз. 3 ст. 3 Закону № 1382 IV).

Отже в розумінні положень ч. 1 ст. 29 ЦК України, ст. 2 та ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією України, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється судом як встановлення факту, що має юридичне значення.

Така правова позиція викладена у Постановах Пленуму Верховного Суду України від 21.02.2018 у справі №317/2329/15-ц та від 28.02.2018 у справі №633/344/16-ц., від 25.05.2022 у справі № 542/1648/19).

Аналіз вищенаведених норм національного законодавства дає суду підстави для висновку, що постійне проживання особи на відміну від місця перебування або тимчасового місця проживання, характеризується тривалістю фактичного проживання або наміром проживати без обмежень в часі у певному житлі на території адміністративно-територіальної одиниці, яке особа обирає вільно, за внутрішнім бажанням, не обмежуючи таке проживання окремо взятою метою, подією чи часовими рамками.

Проживання особи у певному місці у зв`язку з відрядженням, навчанням, лікуванням тощо слід вважати тимчасовим місцем проживання, якщо особа має інше місце проживання до якого вона повертається (повернеться), коли такі обставини відпадуть.

Верховний Суд у складі колегії суддів КЦС у постанові від 10.01.2019 в справі № 484/747/17 дійшов категоричного висновку про те, що відсутність реєстрації місця проживання спадкоємця (позивач) за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом.

Судова практика складається таким чином, що постійне місце проживання зі спадкоємцем треба розуміти як проживання з ним однією сім`єю, ознаки якої наведено у ст. 3 СК України, де визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

У даній справі судом встановлено, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 єдиним спадкоємцем за законом у порядку першої черги та одночасно спадкоємцем за заповітом був його син - ОСОБА_3 , який тривалий час (щонайменше рік) проживав однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_4 до дня смерті останнього у батьківському будинку в АДРЕСА_1 , де також продовжив проживати і після смерті батька, тим самим засвідчивши, що від спадщини він не відмовляється.

Згідно матеріалів справи та пояснень сторін ОСОБА_3 мав житлові умови для проживання за місцем своєї реєстрації: АДРЕСА_2 , проте користувався цим помешканням лише епізодично, в більшості випадків у зв`язку з роботою чи приїздом до м. Києва на лікування.

Факт постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_4 не викликає у суду жодного сумніву, оскільки підтверджується як письмовими доказами, зокрема оплатою ОСОБА_3 усіх комунальних послуг, що надавались до будинку по АДРЕСА_1 , в останній рік життя батька, так і фактом складання заповіту ОСОБА_4 в останній рік свого життя на користь сина ОСОБА_3 найближчої на той час до нього людини, а також показанням свідків-односельців, які є незаінтересованими особами у справі та підтвердили, що ОСОБА_4 (батько) та ОСОБА_3 (син) проживали удвох однією сім`єю з 2017 року, вели спільне господарство та утримували будинок і присадибну земельну ділянку по АДРЕСА_1 . Крім цього даний факт визнає відповідач ОСОБА_2 та не заперечує Дівичківська сільська рада.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3 після смерті батька засвідчив фактичне прийняття спадщини тим, що продовжив проживати у с. Дівички Бориспільського району у спадковому будинку по АДРЕСА_1 , господарював та намагався підтримувати його в належному стані, хоч також останні роки життя дуже хворів. Крім цього ОСОБА_3 цікавився у нотаріуса можливістю переоформлення батьківського майна на себе, однак не зміг це зробити по твій причині, що його місце реєстрації не збігалось з місцем реєстрації спадкодавця ОСОБА_4 , з яким він фактично проживав однією сім`єю, з власної волі без будь-яких вимушених причин чи за збігом якихось особливих обставин.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 спадщину прийняли його племінники: позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 , подавши нотаріусу заяву у шестимісячний строк за місцем відкриття спадщини, згідно з ч. 3 ст. 1266 ЦК України (за правом представлення), оскільки найближчий спадкоємець за законом їхня мати ОСОБА_5 (рідна сестра спадкодавця) померла раніше ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Тож у цій справі встановлення факту постійного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , зі своїм батьком ОСОБА_4 (спадкодавцем) на день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 необхідне позивачу для підтвердження нотаріусу майнових прав спадкодавця ОСОБА_3 на майно, що належало його батьку ОСОБА_4 .

Вказаний факт має юридичне значення як для позивача, так і для відповідача, оскільки від цього факту залежить виникнення у них права на спадкування майна, яке перебувало у власності ОСОБА_4 , та після смерті якого було фактично прийняте у спадщину спадкодавцем сторін - ОСОБА_3 .

Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині встановлення юридичного факту проживання ОСОБА_3 разом зі спадкодавцем та визнання його таким, що прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_4 .

Щодо позовних вимог про визнання права власності на спадкове майно.

Позивач бажає у судовому порядку визнати належне йому право на спадкове майно: житловий будинок по АДРЕСА_1 та дві присадибні земельні ділянки з кадастровими номерами :01:012:0006 та :01:012:0007, яке згідно правовстановлюючих документів належало ОСОБА_4 , та яке прийняв у спадщину його син ОСОБА_3 , а після нього племінники: позивач ОСОБА_17 та і відповідач ОСОБА_2 , між якими, як встановив суд, спору щодо відповідного майна немає.

У пункті 1 частині 2 статті 16 ЦК передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання права. Серед способів захисту цивільних майнових прав виокремлено захист права власності особи на підставі статті 392 ЦК України, на яку також посилається і позивач у цьому позові. Так, згідно цієї норми закону власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що стаття 392 ЦК, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності (постанова від 22 листопада 2023 р., справа № 591/2393/18, провадження № 61-12829св22; постанова від 10 січня 2023 р., справа № 199/6456/21, провадження № 61-9230св22).

Велика Палата Верховного Суду також роз`яснила, що відповідно до статті 392 ЦК особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права (пункти 106, 107 постанови ВП ВС від 18 грудня 2019 р., справа № 522/1029/18, провадження № 14-270цс19).

Важливо підкреслити, що законодавством визначено та достатньо регламентовано нотаріальний порядок оформлення права на спадщину (Глава 87 ЦК України, Закон України «Про нотаріат», Глава 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5).

У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 роз`яснюється, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Зазначені правові позиції Верховного Судку України визнав і Верховний Суд у своїй подальшій практиці.

Так, у постанові від 31.01.2024 у справі № 175/654/22 (провадження № 61-11126св23) зазначається, що питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Постановою від 30.03.2020 р., справа № 204/1444/17 (провадження № 61-14830св19) Верховний Суд залишив без змін постанову апеляційного суду , погодившись з висновком цього суду, що для визнання права власності на спадкове майно судовим рішенням позивач повинен надати суду докази, що підтверджують неможливість оформлення права на спадщину у нотаріальному порядку.

У постанові від 22 вересня 2021 року, справа № 227/3750/19 Верховний Суд висловив наступну правову позицію: «Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо спадкоємець позбавлений можливості отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса. Оформлення спадщини через визнання права власності судом допускається тільки за умови, якщо це право не можна захистити в нотаріальному порядку».

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» 16 травня 2013 р. № 24-753/0/4-13 зазначив наступне. У разі, якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові, а не відмови у відкритті провадження у справі, закриття провадження у справі або залишення позовної заяви без розгляду.

У даній справі відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спадщину у судовому порядку, оскільки не встановлено порушення чи не визнання відповідних майнових прав будь-ким з учасників справи, у тому числі нотаріусом.

Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, що прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса.

Численні висновки Верховного Суду дають підстави стверджувати, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення в нотаріальному порядку.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оформлення нотаріусом відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину може бути як листом-відповіддю на заяву спадкоємця, так і постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії, що не змінює суті такого документа нотаріуса і зводиться до відмови заявнику у видачі свідоцтва про право на спадщину, що у свою чергу надає підстави для звернення особи до суду з позовом про визнання права на спадкове майно (постанова Верховного Суду від 07.02 2024 р., справа № 201/1883/21, провадження № 61-10304св23.

В досліджуваній ситуації Матеріали спадкової справи № 21/2023, що витребувані судом у приватного нотаріуса Галаган О.В. свідчать, що позивач ОСОБА_1 не звертався до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 на зазначене у позовній заяві нерухоме майно. Відповідно, нотаріус не надавав позивачу довідки щодо переліку документів, необхідних для оформлення відповідної спадщини, серед яких згідно з пунктом 3.20. Порядку вчинення нотаріальних дій мають бути документи, які б підтверджували факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем, зокрема: відповідне рішення суду.

Для того, аби можна було вважати, що спадкоємець вичерпав можливості для нотаріального оформлення спадщини отримання свідоцтва про право на спадщину, позивач повинен довести, що він з об`єктивних причин не має можливості виконати усі вимоги нотаріуса, викладені у письмовій довідці щодо переліку документів, необхідних для оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину. З огляду на викладене Верховний Суд погодився із судами попередніх інстанцій, що позивач не довів наявність перешкод для оформлення права на спадщину у нотаріальному порядку, оскільки у матеріалах спадкової справи відсутня письмова довідка нотаріуса щодо переліку документів, необхідних для оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину (постанова від 25.07.2023, справа № 128/3465/21).

Враховуючи все вищевикладене, суд відмовляє позивачу у задоволенні вимог про визнання права власності на спадкове майно, у зв`язку з не доведенням порушених, оспорюваних або невизнаних спадкових прав позивача на відповідне майно. Також позивачем не доведено, що ним вичерпано усі можливості в оформленні прав на вказане у позовній заяві майно у нотаріальному порядку.

Таким чином, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме: у частині встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що має юридичне значення, оскільки надасть можливість позивачу реалізувати своє право на спадкування та оформлення відповідного майна після смерті ОСОБА_3 .

На підставі викладеного, керуючись статтями 10-13, 76-82, 89, 90, 263-265, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дівичківської сільської ради, ОСОБА_2 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Галаган О.В., приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Мусієнко М.М., про встановлення факту постійного проживання разом із спадкоємцем на час відкриття спадщини, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за законом, задовольнити частково.

1) Встановити, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , постійно проживав в житловому будинку АДРЕСА_1 разом зі своїм батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дня його смерті: ІНФОРМАЦІЯ_8 .

2) Визнати факт прийняття спадщини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано жодним з учасників справи.

Суддя А.О. Залеська