Справа № 199/3253/24
(2/199/272/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

01.05.2025

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Спаї В.В.,

секретар судового засідання Запара О.В.,

за участі представника позивача адвоката Анищенка А.О. та представника відповідача адвоката Батира В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач через представника звернулася 24.04.2024 р. з даним позовом про усунення перешкод в користуванні нерухомим майном шляхом виселення з будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на будинку з господарськими побудовами набуто за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 16.02.2024 р., укладеного з продавцем АТ КБ «Приватбанк», посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павленко І.В. за реєстровим номером 208; інша частка в праві власності на вказане нерухоме майно набута за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 16.02.2024 р., укладеного з продавцем АТ КБ «Приватбанк», посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павленко І.В. за реєстровим номером 209.

Право власності позивача на нерухому майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №№ 53735605 та 537335673. Державну реєстрацію проведено одночасно з нотаріальним посвідченням правочинів купівлі-продажу.

Право власності продавця АТ КБ «Приватбанк» виникло в результаті звернення стягнення АТ КБ «Приватбанк» на предмет іпотеки житловий будинок, який банку в іпотеку було передано ОСОБА_2 за договором іпотеки №DN80F10000049 від 23.03.2007 р.

За твердженнями позивача, відповідач не звільнила спірний будинок станом на момент пред`явлення позову та продовжує проживати в ньому.

Відповідач позов не визнала.

У відзиві на позовну заяву відповідач наголошує на тому, що договори купівлі-продажу, за якими позивачем набуто право власності на будинок, посвідчені з порушенням норм закону. Відповідач одночасно посилається на норми ст. 109 ЖК, яка забороняє виселення з житла, яке не є предметом іпотеки, без надання іншого житла. Відповідач в особі свого представника у відзиві та у наданих суду поясненнях факт проживання відповідача в спірному нерухомому майні не визнав, пояснив, що відповідач на території України не проживає.

Процесуальні дії у справі:

-хвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.05.2024 р. відкрито провадження у цивільній справі;

-ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.01.2025 р. судом витребувані докази: про перетин державного кордону України відповідачем у період, починаючи з 24.02.2022 р.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, позивач є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 . Право власності на будинку з господарськими побудовами набуто за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 16.02.2024 р., укладеного з продавцем АТ КБ «Приватбанк», посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павленко І.В. за реєстровим номером 208; інша частка в праві власності на вказане нерухоме майно набута за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 16.02.2024 р., укладеного з продавцем АТ КБ «Приватбанк», посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павленко І.В. за реєстровим номером 209.

Право власності позивача на нерухому майно зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №№ 53735605 та 537335673. Державну реєстрацію проведено одночасно з нотаріальним посвідченням правочинів купівлі-продажу (а.с. 24 27).

Належний відповідачу житловий будинок був іпотечним майном (договір іпотеки від 23.03.2007 р. (а.с. 29-31), що підтверджується відповідним договором іпотеки.

На підставі довідок від 30.11.2023 р. №6639 та №971 від 26.02.2024 р. про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб судом встановлена відсутність будь-яких осіб, окрім позивача, місце проживання яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 16,17).

Уповноважений представник позивача ОСОБА_3 звертався до ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, який за результатами звернення видав довідку від 23.02.2024 р.: за змістом цієї довідки, органи Національної поліції фактичну перевірку повідомлення ОСОБА_3 не проводили (а.с. 15).

На підставі відповіді Державної прикордонної служби (а.с. 90 та 91) судом встановлено, що 21.02.2024 р. та 27.07.2024 р. зафіксовано факт виїзду відповідача ОСОБА_2 за межі України.

На запит суду з метою з`ясування реєстрації місця проживання відповідача відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 08.05.2024 р. судом встановлено, що відповідач була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , знято з реєстрації місця проживання з 23.11.2023р. за заявою власника житла (а.с. 42).

Правовідносини між учасниками справи виникли з захисту права власності позивача, зокрема захисту права користування майном.

Дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов висновку про відсутність підставдля задоволення позову повністю, виходячи з наступного.

При зверненні до суду позивач посилається на те, що в житловому будинку знаходяться сторонні особи, які називають себе попередніми власниками, і жодного ступеню спорідненості, так само і жодних сімейних або жодних договірних відносин у позивача з особами, що наразі займають приміщення, позивач не має (а.с. 3). З наведеного суд дійшов висновку, що в будинку певний недоведений позивачем проміжок часу перебували декілька людей, особи яких не встановлені; у суду відсутні будь-які докази, що перебування в будинку невстановлених осіб є тривалим та може бути кваліфіковане саме як проживання або інше користування належним позивачу нерухомим майном, яке розпочато до моменту звернення з позовом та триває на момент ухвалення судового рішення.

Виселення з житлового будинку (або квартири) є процесом, який передбачає примусове виведення особи з житлового приміщення, зазвичай у зв`язку з наявною правою основою.

Згідно з чинним законодавством України, виселення можливе лише за рішенням суду, та лише в певних випадках, передбачених законом.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як встановлено судом та зазначено вище, належний відповідачу житловий будинок був іпотечним майном (договір іпотеки від 23.03.2007 р. (а.с. 29-31), а позивач, як новий власник, набула право власності за договорами купівлі-продажу (а.с. 24 27) та не може користуватися своєю власністю, вважаючи ОСОБА_2 особою, яка порушує права позивача, адже саме до неї пред`явлено позов.

Разом з тим, позивачем не надано доказів у розумінні ст.ст. 76 80 ЦПК України, на підтвердження проживання відповідача в будинку АДРЕСА_2 та тривалості такого проживання; як встановлено судом на підставі інформації з Державної прикордонної служби України про перетин державного кордону ОСОБА_2 в липні 2024 р. та відсутністю відомостей про в`їзд відповідача на територію України, суд дійшов висновку про недоведеність факту проживання відповідача в спірному будинку.

Вимоги щодо доказів визначені у ст.ст. 76- 80 ЦПК України.

Згідно з п. 5 Положення про базу даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території", затвердженого наказом МВС України від 27 вересня 2022 року №614, власником Бази даних та володільцем інформації, що в ній обробляється, є Адміністрація Держприкордонслужби.

Згідно п. 3 Положення про базу даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» метою ведення бази даних є, зокрема, обробка (збирання, реєстрація, накопичення, зберігання, адаптування, зміна, поновлення, використання і поширення (розповсюдження, реалізація, передача), знеособлення, знищення) інформації про осіб, які перетнули державний кордон України, їх паспортні документи (інші документи, передбачені законодавством).

Наданий суду доказ про перетин відповідачем кордону України позивачем не спростований.

Відповідно до статей 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Приписами частин 1-4 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Таке доведення здійснюється винятково на підставі поданих до суду доказів, отриманих з відповідних засобів доказування, що виступають визначеним ЦПК України інструментом доказової діяльності учасників справи. Відповідна доказова діяльність (доказування) спрямовується на пізнання певних обставин, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи та підлягають установленню під час ухвалення судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Предмет доказування факти, які необхідно встановити для вирішення справи. Тлумачення вказаних статей дозволяє зробити висновок, що ЦПК України наголошує на необхідності встановлення в ході судового розгляду по кожній цивільній справі певних обставин предмета доказування, тобто кола юридичних фактів матеріально-правового значення, що належать встановленню у цивільній справі.

До предмета доказування у справах про виселення входять обставини, що свідчать про незаконність проживання або втрату права на проживання відповідача в конкретному житлі, а також про порушення прав та/або інтересів позивача відповідачем, якого позивач визначає на власний розсуд при зверненні до суду.

До загального предмета доказування у справах про виселення входять обставини, що свідчать про незаконність проживання або втрату права на проживання відповідача в конкретному житлі, а також про порушення прав та/або інтересів позивача певним конкретним відповідачем.

Верховний Суд наголосив на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначив, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно він не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Позивач на підтвердження фактичних обставин спору зазначив, що уповноважений представник позивача ОСОБА_3 звертався до ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області, який за результатами звернення видав довідку від 23.02.2024 року (а.с.15). За змістом цієї довідки, органи Національної поліції фактичну перевірку повідомлення ОСОБА_3 не проводили.

Довідками про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб (а.с.16, 17) підтверджується, що ані відповідач, ані інші особи не зареєстровані в будинку АДРЕСА_2 .

В позові представник позивача посилається, що в житловому будинку знаходяться сторонні особи, які називають себе попередніми власниками, і жодного ступеню спорідненості, так само і жодних сімейних або жодних договірних відносин у позивача з особами, що наразі займають приміщення, позивач не має (а.с. 3).

На підставі наданих суду доказів суд дійшов висновку, що в будинку протягом недоведеного позивачем проміжку часу перебували декілька людей, особи яких не встановлені; також у суду відсутні будь-які докази, що перебування в будинку невстановлених осіб є тривалим та може бути кваліфіковане саме як проживання або інше користування нерухомим майном позивача, яке розпочато до моменту звернення з позовом та триває на момент ухвалення судового рішення.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного чи оспореного права, свободи або інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини 1, 2 статті 5 Цивільного процесуального кодексу України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) власника порушені, невизнані або оспорені певним відповідачем та за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до їх порушення (пункт 4 частини 2 статті 16 ЦК України).

З наданих позивачем доказів (а.с. 16-17) та отриманих судом на відповідний запит (а.с. 42) судом встановлено, що відповідач не є особою, яка зареєстрована у спірному житловому приміщенні, та/або проживає в ньому.

У відповідності до частини 3 статті 116 ЖК осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Отже, оскільки позивач не довів факт самоправного зайняття спірного житла та факт порушення права власності позивача саме відповідачем, підстави для задоволення позову відсутні.

Заперечення відповідача проти позову не спростовують висновків суду, зазначених вище.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати підлягають віднесенню на рахунок позивача.

Керуючись ст. 13, ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 19, ст.ст. 23, 89, ч. 1, п. 1 ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 1 ст. 258, ст.ст. 259, 263, 264, 265, 268, 273, п. 1 ч. 1 ст. 274, ст. 279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відмовити повністю.

Судові витрати віднести на рахунок позивача.

Дата складення повного судового рішення 12.05.2025 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя В.В.Спаї