КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 755/2186/25 Головуючий у суді першої інстанції - Яровенко Н.О.
Номер провадження № 22-ц/824/8817/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Бреусом Сергієм Михайловичем , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Бреусом Сергієм Михайловичем , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києвавід 18 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київські енергетичні послуги» про захист прав споживачів, -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ТОВ «Київські енергетичні послуги» про захист прав споживачів, в якому просила суд зобов`язати відповідача укласти з нею договір про реструктуризацію боргу, який виник після 01 грудня 2024 року строком на п`ять років, тобто на 60 місяців.

Разом із позовною заявою представником позивача Бреусом С.М. була подана заява про забезпечення позову шляхом заборони відповідачу здійснювати відключення електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначає, що станом на момент подачі такої заяви, відповідач вимагає сплатити заборгованість в повному обсязі та відмовляє у зміні умов договору реструктуризації.

У своїй відповіді від 02 січня 2025 року Дніпровською районною державою адміністрацією, з урахуванням інформації наданої відповідачем, зазначалося, що у листопаді 2024 року відповідачем на адресу АДРЕСА_1 рекомендованим листом було надіслано попередження про припинення постачання електричної енергії за вказаною адресою. Вказаний рекомендований лист до позивача не надходив. Про направлення попередження про припинення постачання електричної енергії заявнику стало відомо лише з відповіді Дніпровської районної державної адміністрації у місті Києві.

Надалі, шляхом SMS-повідомлення через YASNO-CHAT позивачці було повідомлено, що у разі не сплати боргу в повному обсязі до 25 січня 2025 року - постачання електричної енергії буде припинено.

Проте, позивачка не має можливості сплатити всю суму одним платежем, а тому існує потреба у зміні умов договору реструктуризації, що є позовною вимогою у поданій позовній заяві до ТОВ «Київські енергетичні послуги» про захист прав споживачів та зобов`язання вчинити певні дії. Існує загроза, що за адресою: АДРЕСА_1 до 27 січня 2025 року відбудеться відключення електричної енергії, до прийняття рішення по справі.

Позивачка є багатодітною матір`ю, має 6 неповнолітніх дітей. Враховуючи реальну загрозу опинитися без електричної енергії на зимовий період, до прийняття рішення по справі, вважає, що є всі підстави для вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 - Бреуса С.М. про забезпечення позову - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Бреус С.М. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, відмовивши у задоволенні заяви представник ОСОБА_1 - Бреуса С.М. про забезпечення позову, оскільки відключення енергопостачання унеможливить ефективний спосіб захисту прав позивача, у разі задоволення позовних вимог про реструктуризацію боргу по договору про постачання електричної енергії, оскільки з нею буде розірваний договір і відключено від електропостачання.

04 квітня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ТОВ «Київські енергетичні послуги» - Вєлікової Т.М., відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що забезпечення позову приведе до повного невиконання умов Договору про постачання електричної енергії та позбавить Товариство права звернутися до Оператора Систем Розподілу для відключення електроустановки споживача від електричної мережі.

18 березня 2025 року в судовому засіданні представником відповідача - Вєліковою Т.М. було подано клопотання про залишення позову без розгляду у зв`язку з повторною неявкою сторони позивача у судове засідання.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року клопотання представника відповідача Вєлікової Т.М. про залишення позову без розгляду - задоволено. Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Київські енергетичні послуги» про захист прав споживачів залишено без розгляду.

Ухвала мотивована тим, що в судове засідання призначене на 26 лютого 2025 року позивач та представник не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. До суду через підсистему «Електронний суд» 26 лютого 2025 року представником позивача подано клопотання про відкладення (перенесення) розгляду справи, оскільки представник позивача буде перебувати на іншому судовому засіданні, тому не зможе прибути на судове засідання з поважних причин. До даного клопотання жодного доказу не надано. Справу перенесено на 18 березня 2025 року. В судове засідання призначене на 18 березня 2025 року позивач та її представник повторно не з`явилися. Представник позивача повідомлений належним чином шляхом направлення 26 лютого 2025 року до електронного кабінету судової повістки.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - Бреус С.М. подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що 04 березня 2025 року ним було подано апеляційну скаргу на ухвалу про відмову забезпечити позов. Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2025 року було витребувано матеріали даної цивільної справи, тому сторона позивача вважала, що судове засідання, яке було призначено на 18 березня 2025 року буде знято з розгляду у зв`язку з передачею матеріалів справи до суду апеляційної інстанції. Відтак, вважає причини неприбуття позивача та її представника в судове засідання 18 березня 2025 року з поважних причин.

Вказує, дії суду першої інстанції щодо невиконання ухвали Київського апеляційного суду від 10 березня 2025 року є протиправними, тому оскаржувана ухвала підлягає скасуванню.

14 квітня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ТОВ «Київські енергетичні послуги» - Вєлікової Т.М., відповідно до якого просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що факт неявки сторони позивача та відсутність доказів щодо вагомих причин неявки свідчить про навмисне затягування розгляду позовної заяви.

Як вбачається з матеріалів справи, сторона позивача, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи на 26 лютого 2025 року та 18 березня 2025 року не з`явилися, заяв про розгляд справи за відсутності позивача або представника позивача не подавали.

Зазначає, оскарження ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року не перешкоджало розгляду позовної заяви 18 березня 2025 року.

У судове засідання учасники справи не з`явилися, повідомлені про місце, час і розгляд справи належним чином представник ОСОБА_1 - адвокат Бреус С.М. подав заяву про розгляд справи без його участі, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи за відсутності учасників справи.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції, вирішуючи подане ОСОБА_1 клопотання про забезпечення позову зазначив, щопредметом судового спору є вимоги позивача до відповідача ТОВ «Київські енергетичні послуги» про зобов`язання відповідача укласти договір про реструктуризацію боргу, який виник після 01 грудня 2024 року строком на п`ять років, тобто на 60 місяців.

З доданих до позову матеріалів вбачається, що 16 травня 2024 року між позивачем та відповідачем укладено договір про поетапне погашення боргу за спожиту електроенергію.

З договору вбачається, що уклавши договір ОСОБА_1 визнала борг за електричну енергію спожиту за період з 01 січня 2019 року по 01 травня 2024 року в сумі 16 465,68 грн та зобов`язалася погасити заборгованість щомісячними платежами до 01 грудня 2024 року.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову позивач зазначила, що вона не має можливості сплатити всю суму однім платежем, а тому у неї існує потреба у зміні умов договору реструктуризації. Існує реальна загроза опинитися без електричної енергії на зимовий період.

Представником позивача у заяві не наведено обставин та не надано доказів, які свідчать про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відповідачу здійснювати відключення електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення можливого рішення по суті позовних вимог.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволенню не підлягала.

Постановляючи 18 березня 2025 року ухвалу про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив із того, що представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи на 26 лютого 2025 року та 18 березня 2025 року не з`явився, заяв про розгляду справи за відсутності позивача або представника позивача не подано. При цьому звернув увагу, що відповідно до ст. 130 ч. 5 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Суд також вказав, що інформація про дату та час судового засідання є відкритою для, а тому представник позивача, будучи у встановленому законом порядку належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судові засідання, призначені на 26 лютого 2025 року та 18 березня 2025 року не з`явився, що є повторністю, заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника не подано.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції викладених в оскаржуваних ухвалах, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані ухвали суду відповідають з огляду на наступне.

Так, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулася до суду із позовними вимогами про зобов?язання відповідача укласти з нею договір про реструктуризацію боргу, який виник після 01 грудня 2024 року строком на п`ять років, тобто на 60 місяців.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову просила суд першої інстанції вжити заходів забезпечення поданого нею позову шляхом заборони відповідачу здійснювати відключення електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову (пункт 3 частини першої статті 151 ЦПК України).

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

При цьому, вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, залишаючи без задоволення подану ОСОБА_1 заяву про забезпечення позову обґрунтовано виходив із того, що заявлений нею спосіб забезпечення позову не є співмірним позовним вимогам викладеним нею у позові та не спрямований на забезпечення майбутнього виконання рішення суду, та може спричинити додаткової шкоди відповідачу оскільки користування послугами, які надаються відповідачем без їх оплати є порушенням прав саме відповідача у справі.

Перевіряючи доводи апелянта в частині постановлення судом першої інстанції ухвали суду про залишення без розгляду поданого ОСОБА_1 позову, колегія суддів виходить із наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою статті 4 ЦПК Українивизначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України, яким встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та гарантії їх реалізації.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до частин першої та другої статті 211 ЦПК України розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку, зокрема з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, та першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився у підготовче засідання чи в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу; заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (постанови Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 643/856/15-ц, від 18 січня 2022 року у справі № 369/3184/19).

Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду судом справи без прийняття рішення суду по суті спору у зв`язку з виявленням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому, наслідком якої є можливість повторного звернення до суду з тотожним позовом.

Відповідно до правового висновку, викладеного, зокрема, у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі № 310/12817/13, повторна неявка позивача є підставою для залишення позову без розгляду незалежно від причин такої неявки.

Такі положення процесуального закону пов`язані з принципом диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Зазначена норма дисциплінує позивача як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він має право подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи.

Правове значення у цьому випадку має тільки належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі № 450/1805/18, від 16 серпня 2022 року у справі № 128/2557/19, від 31 травня 2023 року у справі № 693/1116/20, від 04 квітня 2024 року у справі № 686/15042/20, від 10 січня 2024 року у справі № 456/1278/20, 24 травня 2024 року у справі № 1340/3738/18, від 27 червня 2024 рок у справі № 450/2265/19, від 03 липня 2024 року у справі № 459/550/23.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що кожен, хто звертається до суду за захистом свого права чи інтересу, має бути активним учасником судового провадження безпосередньо чи опосередковано (через представника). Правила статті 223 ЦПК Україниспрямовані на те, щоб унеможливити свавільне обмеження права особи на судовий розгляд її справи. Зокрема вони встановлюють наслідки, які можуть настати для особи, яка не дотримується правил судового провадження. Так, частина п`ята статті 223 ЦПК Українидає суду можливість повернути позовну заяву без розгляду, тобто застосувати до особи, яка ініціювала позовне провадження, своєрідну форму відповідальності за дії, пов`язані з неявкою на засідання суду (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 9901/949/18, від 27 травня 2020 року у справі № 9901/11/19, від 16 листопада 2023 року у справі № 9901/221/21 та від 08 лютого 2024 року у справі № 990/89/23).

Правом на залишення позовної заяви без розгляду суд наділений лише за сукупності певних установлених законом умов: належного повідомлення позивача про час і місце судового засідання; повторної поспіль неявки позивача на судове засідання; ненадходження від позивача клопотання про розгляд справи за його відсутності; нез`явлення позивача перешкоджає розгляду справи (постанова Верховного Суду від 06 червня 2024 року у справі № 756/7038/15-ц).

Суд зобов`язаний припиняти недобросовісні дії позивача та залишати позов без розгляду у разі повторної неявки до суду належно повідомленого позивача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи без його участі. Зазначене забезпечує дотримання судом строків розгляду справи та балансу інтересів сторін спору, зокрема забезпечує захист інтересів відповідача, який змушений витрачати час, кошти на свою чи представника явку в судові засідання (див. постанову Верховного Суду від 07 липня 2023 року в справі № 522/2301/19).

Залишаючи без розгляду позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції правильно застосувавши положення статті 223, пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка, та її представник, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, повторно (декілька разів) не з`явилася в судове засідання і від неї та/або її представника не надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Суд надав правильну оцінку повторній неявці належним чином повідомленої позивачки, як підставі для залишення позову без розгляду.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для залишення позову без розгляду, оскільки неявка позивачки у судове засідання, призначене на 18 березня 2025 року, є повторною, а про попереднє судове засідання призначене на 26 лютого 2025 року, позивачка та її представник були повідомлені належним чином.

Встановлено, що належним чином повідомлена позивачка та її представник не з`явилася в судові засідання, призначені на 26 лютого 2025 року та на 18 березня 2025 року, та від неї не надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Також учасниками справи не порушувалося клопотання про розгляд справи у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.

Колегія суддів звертає увагу, що дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Суд першої інстанції, належним чином виконав вимоги процесуального закону з метою надання ОСОБА_1 належного доступу до правосуддя та з огляду на процесуальну поведінку позивачки, керуючись завданнями цивільного судочинства та його основними засадами (стаття 2 ЦПК України), які превалюють над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, дійшов правильного висновку про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду на підставі пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі, що 04 березня 2025 року ним було подано апеляційну скаргу на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 18 лютого 2025 року про відмову у забезпеченні позову, яка ухвалою Київського апеляційного суду від 10 березня 2025 року було витребувано матеріали даної цивільної справи, а отже вважавши, що судове засідання, яке було призначено на 18 березня 2025 року буде знято з розгляду у зв`язку з передачею матеріалів справи до суду апеляційної інстанції, колегія суддів апеляційного суду не може визнати обґрунтованими.

Згідно п. 15.10 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України, у разі подання апеляційної скарги на ухвали суду першої інстанції, передбачені пунктами 1, 6-9, 11, 14-16, 19-23, 37-39 частини першої статті 353 цього Кодексу, чи подання касаційної скарги на ухвали суду апеляційної інстанції (крім ухвал щодо забезпечення позову, зміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремих ухвал) - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються усі матеріали.

В інших випадках - до суду апеляційної або касаційної інстанції передаються копії матеріалів, необхідних для розгляду скарги. У разі необхідності суд апеляційної або касаційної інстанції може витребувати також копії інших матеріалів справи.

Таким чином, посилання в апеляційний скарзі про те, що судом апеляційної інстанції будуть витребувані всі матеріали справи для розгляду скарги на ухвалу про відмову у забезпеченні позову є помилковими, оскільки оскаржувана ухвала суду - про відмову у забезпечення позову не входить до переліку ухвал за якими судом першої інстанції до апеляційної інстанції передаються всі матеріали справи. Тобто оскарження вище вказаної ухвали не є перешкодою для подальшого розгляду судом першої інстанції спору по суті.

Колегія суддів зауважує, щовідповідно до частини другої статті 257 ЦПК України особа, позов якої залишено без розгляду, після усунення умов, що були підставою для залишення такої заяви без розгляду, має право звернутися до суду повторно.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Бреусом Сергієм Михайловичем , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 лютого 2025 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Бреусом Сергієм Михайловичем , на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 18 червня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв