ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 серпня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/3758/21

Провадження № 22-ц/820/835/25

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Гринчука Р.С., Костенка А.М., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю представників сторін,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 лютого 2025 року, суддя Салоїд Н.М., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за договором позики та трьох відсотків річних та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

встановив:

У лютому 2021 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням збільшених позовних вимог просила стягнути 27000 доларів США боргу та 2481 доларів США у вигляді 3% річних.

В обґрунтування позову вказала, що 24.05.2013 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого вона передала позичальнику грошові кошти в сумі 27000 доларів США, які позичальник зобов`язався повернути на її першу вимогу, однак вказаного не зробив, натомість безпідставно зазначив, що ОСОБА_1 сплатив за нього всю суму боргу.

Однак твердження відповідача не відповідає дійсності, оскільки перераховані ОСОБА_1 кошти на її особистий банківський рахунок призначалися на виконання грошового зобов`язання ОСОБА_1 перед нею, а не боргу ОСОБА_2 .

Розмір заборгованості ОСОБА_1 перед нею був значно більшим, ніж сума боргу ОСОБА_2 . Заборгованість ОСОБА_1 перед нею була повністю погашена самим позичальником, тому оригінальний борговий документ був йому повернутий, в той час як у неї залишилася його фотокопія.

Оскільки вона до 05.04.2020 року жодних вимог щодо погашення заборгованості до ОСОБА_2 не пред`являла, тому останній не мав зобов`язання сплачувати заборгованість періодичними платежами до цієї дати.

Оригінал боргової розписки ОСОБА_2 міститься у неї, інші докази на підтвердження виконання відповідачем грошового зобов`язання відсутні, тому є всі правові підстави для задоволення позовних вимог.

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся із самостійними вимогами до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у яких з урахуванням збільшених позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_2 27000 доларів США сплаченого за нього боргу, із ОСОБА_3 просив стягнути безпідставно отримані кошти в сумі 820000 грн.

Позов обґрунтовував тим, що у травні 2013 року він, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , як засновники ПП «Шелтер-Захист» домовилися про розвиток господарської діяльності вказаного підприємства. Фактично його розвитком займався він та ОСОБА_2 , яким необхідні були грошові кошти. ОСОБА_2 запропонував ОСОБА_3 надати фінансову допомогу, на що остання погодилася та 24.05.2013 року передала ОСОБА_2 27000 доларів США. Між ними було досягнуто домовленості про те, що грошові кошти будуть повернуті або ним або ОСОБА_2 шляхом сплати щомісячно по 10000 грн. на особистий картковий рахунок, відкритий у ПАТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_3 , тому складена ОСОБА_2 розписка про позику грошей у ОСОБА_3 була формальною.

Оскільки він припускав, що у випадку неналежного виконання зобов`язань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 може претендувати на його частку у ПП «Шелтер-Захист», внаслідок чого отримає контроль над діяльністю підприємства, тому 30.05.2013 року між ним та ОСОБА_2 була досягнута домовленість про те, що останній уповноважує його на виконання зобов`язань, які виникли перед ОСОБА_3 . Крім того, 30.05.2013 року ОСОБА_1 повідомив ОСОБА_3 про те, що він кожного місяця буде перераховувати кошти в розмірі 10000 грн. на її особистий картковий рахунок в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 .

Починаючи з 20.06.2013 року по 16.03.2020 року ним було перераховано ОСОБА_3 362725,23 грн., що в еквіваленті становить 27000 доларів США, а також надлишково сплачено 457274,77 грн.

ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 27000 доларів США, сплачених в інтересах боржника, зі ОСОБА_3 820000 грн. безпідставно отриманих коштів.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03.02.2025 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики в розмірі 27000 доларів США та 1406,95 доларів США у вигляді 3% річних, у задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір на користь держави в сумі 13420 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовлено.

У мотивувальній частині суд зауважив, що оскільки позивач ОСОБА_3 надала суду в якості доказу оригінал боргової розписки позичальника ОСОБА_2 , тому її доводи щодо невиконання останнім боргового зобов`язання є обґрунтованими.

Надані ОСОБА_1 квитанції про перерахування на банківський рахунок ОСОБА_3 , починаючи з 26.06.2013 року по 16.03.2020 року, коштів в загальній сумі 820000 грн., відповідають розміру його боргових зобов`язань перед ОСОБА_3 .

Квитанції від 08.01.2019 року та 01.04.2019 року на суму по 10500 грн. кожна свідчать про те, що перекази на ім`я ОСОБА_3 здійснювалися ОСОБА_4 .

Квитанції про перерахування коштів на платіжну картку ОСОБА_3 в сумі 10500 грн. від 12.12.2019 року та від 16.03.2020 року, платником в яких зазначено ОСОБА_2 , суд не взяв до уваги, оскільки в цей період часу ОСОБА_3 не пред`являла до боржника вимоги про повернення боргу.

В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 суд вказав, що оскільки грошові кошти в загальній сумі 820000 грн. було перераховано на користь ОСОБА_3 періодичними платежами, відповідно до його боргових зобов`язань перед останньою, що підтверджується розпискою ОСОБА_1 від 22.05.2013 року, тому доводи позивача про безпідставне перерахування ним власних коштів відповідачу за зустрічним позовом ОСОБА_3 не є обґрунтованими.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким поданий ним зустрічний позов задовольнити, в задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовити.

На обґрунтування скарги апелянт послався на неповне та неправильне встановлення судом фактичних обставин справи.

Зокрема, суд не надав належної оцінки тій обставині, що саме він взяв на себе зобов`язання щодо повернення боргу ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 в сумі 27000 доларів США згідно з розпискою від 24.05.2013 року, про що було складено розписку від 30.05.2013 року, яка видана ОСОБА_2 .

З червня 2013 року по березень на погашення боргу ОСОБА_2 він сплачував ОСОБА_3 щомісяця 10000 грн., сплативши таким чином в загальній сумі 820000 грн., виконавши повністю грошове зобов`язання ОСОБА_2 .

Однак, в той же час, ним надлишково було сплачено ОСОБА_3 457274,77 грн., які остання відмовилася йому повернути з підстав того, що ці кошти є, ніби то, сплатою ним власного боргу, що апелянт категорично заперечує.

В той же час, ОСОБА_2 відмовився повернути йому кошти, які він сплатив в рахунок сплати заборгованості ОСОБА_3 в сумі 27000 доларів США, оскільки остання не повернула йому письмової розписки про позику грошей.

Таким чином, за твердження апелянта, він має право на отримання від ОСОБА_2 27000 доларів США на підставі розписки від 30.05.2013 року, а ОСОБА_3 зобов`язана повернути йому надмірно сплачені кошти.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 відмовити.

На обґрунтування скарги апелянт вказав, що ОСОБА_1 за попередньою домовленістю як з ОСОБА_3 так і ОСОБА_2 повернуто борг останнього, що відповідає положенням цивільного законодавства.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_3 вказала, що доказів того, що ОСОБА_1 зобов`язався сплатити за ОСОБА_2 його борг матеріали справи не містять. Використання розписки ОСОБА_1 щодо уповноваження його сплатити борг перед ОСОБА_3 є не що іншим як спроба уникнути погашення боргу ОСОБА_2 . Доводи про те, що ОСОБА_3 не підтвердила належним чином, що ОСОБА_1 виконував саме свої зобов`язання перед нею є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 після виконання боргу ОСОБА_1 перед нею повернула відповідну розписку останньому.

В суді представники ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали доводи поданих ними апеляційних скарг та не заперечили проти апеляційних скарг один одного.

Представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти апеляційних скарг заперечила, підтримала оскаржуване судове рішення, вказавши на відповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційних скарг з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом, відповідно до власноруч складеної ОСОБА_2 розписки від 24.05.2013 року останній отримав в борг від ОСОБА_3 кошти в сумі 27000 доларів США, які зобов`язався повернути на першу вимогу останньої.

30.05.2013 року ОСОБА_2 надав розписку, якою уповноважив ОСОБА_1 на виконання зобов`язань ОСОБА_2 з повернення боргу ОСОБА_3 в розмірі 27000 доларів США, шляхом перерахування коштів на особистий рахунок ОСОБА_3 в АТ КБ «Приватбанк».

Як вбачається зі змісту фотокопії розписки від 22.05.2013 року, ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_3 820000 грн., які зобов`язався повернути в строк до 01.04.2020 року щомісячними платежами.

05.04.2020 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_2 із листом-вимогою про повернення боргу.

Згідно з квитанціями, які містяться у матеріалах справи, з призначенням платежу «поповнення карткового рахунку» за період з 2013 року по 2020 рік ОСОБА_1 сплачено на рахунок ОСОБА_3 610000 грн.

Як ОСОБА_3 так і ОСОБА_1 в поданих до суду заявах по суті спору визнано, що ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 в період з червня 2013 року по квітень 2020 року сплачено 820000 грн. шляхом поповнень карткового рахунку ОСОБА_3 , у зв`язку із чим, у відповідності з вимогами ч. 1 ст. 82 ЦПК України, ця обставина не підлягає доказуванню.

З досліджених судом копій квитанцій вбачається, що в графі призначення платежу «поповнення карткового рахунку», за період з грудня 2019 року по березень 2020 року ОСОБА_2 перераховано на рахунок ОСОБА_3 20100,50 грн.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ст. 510 ЦК України).

Згідно зі ст. 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України).

Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом (ст. 520 ЦК України).

За положеннями ст. 521 ЦК України форма правочину щодо заміни боржника у зобов`язанні визначається відповідно до положень ст. 513 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. У разі невиконання або неналежного виконання обов`язку боржника іншою особою цей обов`язок боржник повинен виконати сам. Інша особа може задовольнити вимогу кредитора без згоди боржника у разі небезпеки втратити право на майно боржника (право оренди, право застави тощо) внаслідок звернення кредитором стягнення на це майно. У цьому разі до іншої особи переходять права кредитора у зобов`язанні і застосовуються положення ст.ст. 512-519 цього Кодексу.

За змістом зазначених норм матеріального права зобов`язання боржника за його волею може бути ним покладено на іншу особу та у випадку виконання зобов`язання іншою (третьою) особою до цієї особи переходять права та обов`язки кредитора у зобов`язанні.

При цьому підставою для виконання третьою особою зобов`язань за боржника є покладення на цю особу такого зобов`язання боржником як за власною ініціативою, так і за попередньою домовленістю цієї особи з боржником. Таке покладання виконання зобов`язань відповідно до ч. 1 ст. 528 ЦК України є обов`язковим для прийняття кредитором як належного виконання зобов`язань (висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України від 10.06.2015 року у справі №6-15цс15).

Положеннями ст.ст. 513, 521 ЦК України врегульоване питання форми правочину щодо заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні та передбачено, що правочин щодо заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні має бути вчинений у формі основного зобов`язального правочину.

Разом з тим, норми ст.ст. 204, 205, ч. 1 ст. 206, ст.ст. 218, 511 ЦК України не забороняють вчиняти в усній формі правочин щодо надання згоди боржника за зобов`язанням на покладення виконання обов`язку на іншу особу. Основним критерієм для застосування правового механізму, передбаченого ч. 1 ст. 528 ЦК України, є воля боржника.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28.02.2018 року у справі №761/17097/15-ц (провадження №61-1401св18).

Крім покладення виконання обов`язку на іншу особу (ч. 1 ст. 528 ЦК України) як виду правовідносин з участю третіх осіб, виконання третіми особами обов`язку боржника з основного (головного) цивільного правовідношення може мати місце й за умов, про які йдеться в ч. 3 ст. 528 ЦК України, яка надає третій особі право саме з її власної ініціативи й у власному інтересі виконати зобов`язання замість боржника без його згоди. Умовою такого виконання є небезпека втрати права на майно боржника (право оренди, право застави тощо). Тобто, якщо третя особа розуміє, що невиконання боржником зобов`язання може потягнути за собою втрату його прав на майно, яке знаходиться у володінні та/або користуванні такої третьої особи, остання без отримання згоди боржника і навіть без його повідомлення вправі виконати зобов`язання боржника перед кредитором. В такому разі до виконавця переходять всі права кредитора в зобов`язанні, тобто зобов`язання зберігається, але відбувається заміна кредитора.

За змістом положень ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір є укладеним з моменту передання грошей. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник повинен повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві або зарахування грошової суми, що позичалася на його банківський рахунок.

Положення гл. 83 ЦК України («Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави») застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

При цьому у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого ст. 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №753/15556/15-ц (провадження №14-445цс18), від 31.01.2020 року у справі №161/17945/18 (провадження №14-599цс19).

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, особа, яка вимагає повернення безпідставно отриманого майна, повинна довести факт передачі такого майна відповідачу чи перебування спірного майна у відповідача, а відповідач, в свою чергу, повинен довести наявність підстав перебування у нього такого майна (постанова Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі №331/4725/18).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 2 ст. 89 ЦПК України).

Надані ОСОБА_1 до справи копії квитанцій про поповнення банківського карткового рахунку ОСОБА_3 не містять відомостей про повернення боргу в порядку ст. 528 ЦК України ОСОБА_1 , який виник у ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 на підставі розписки від 24.05.2013 року. Розписка ОСОБА_2 від 30.05.2013 року, в якій він уповноважив ОСОБА_1 сплатити за нього відповідний борг вказаних обставин також не підтверджує.

Також є необґрунтованими доводи ОСОБА_1 щодо наявності правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 безпідставно набутих коштів, оскільки останньою надано до суду копію розписки від 22.05.2013 року, згідно з якою ОСОБА_1 отримав у борг від ОСОБА_3 820000 грн., які, відповідно, і повертав шляхом поповнення банківського рахунку останньої. Після сплати усієї суми боргу оригінал розписки було повернуто ОСОБА_1 , що відповідає вимогам ЦК України, тому ОСОБА_3 не мала можливості пред`явити оригінал цієї боргової розписки в суді.

В той же час, ОСОБА_1 в суді не спростував цю обставину, а його пояснення щодо відсутності у нього з ОСОБА_3 договірних відносин щодо грошової позики не підтверджено відповідними доказами.

Суд першої інстанції, врахувавши істотні обставини справи, правильно визначився із правовідносинами, які склалися між сторонами, повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, надав правильну правову оцінку наданим сторонами доказам, яких було достатньо для ухвалення рішення та дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 03 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 серпня 2025 року.

Судді: Р.С. Гринчук

А.М. Костенко

Т.В. Спірідонова