ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2025 року

м. Київ

справа № 514/1582/22

провадження № 61-9633св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року у складі судді Тончевої Н. М. та постанову Одеського апеляційного суду від 25 червня

2024 року у складі колегії суддів: Кострицького В. В., Стахової Н. В., Лозко Ю. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2022 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» (далі - ТОВ «Консалт Солюшенс») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, трьох процентів річних за користування грошовими коштами.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що 29 липня 2014 року рішенням Тарутинського районного суду Одеської області у справі № 514/599/14-ц позов Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» кредитну заборгованість у розмірі 2 871 651,25 грн та судові витрати у розмірі 3 654,00 грн.

Правовідносини, що були предметом судового розгляду, витікали із кредитного договору від 17 липня 2009 року № 05/07//2008/840-К/500.

30 листопада 2021 року ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області

у справі № 514/599/14-ц заяву представника ТОВ «Консалт Солюшенс» про заміну сторони у виконавчому провадженні у цивільній справі за позовом ПАТ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором; замінено сторону виконавчого провадження з ПАТ «КБ «Надра» на його правонаступника - ТОВ «Консалт Солюшенс» у виконавчому провадженні за виконавчими документами, виданими Тарутинським районним судом Одеської області

у цивільній справі за позовом ПАТ «КБ «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Станом на звернення з позовною заявою рішення суду не виконується, загальний розмір заборгованості дорівнює 2 871 651,25 грн.

24 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І. В. та зареєстрований у реєстрі за № 125. За змістом пункту 1 договору банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору, надалі за текстом - «боржники», включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами (договорами про надання кредиту (овердрафту)), та/або договорами поруки та/або договорами застави, з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них, згідно з реєстром

у додатку № 1 до цього договору, надалі за текстом - «основні договори», надалі за текстом - «права вимоги». Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором. За змістом пункту 2 договору за цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у додатку № 1 до цього договору, право вимагати сплати неустойок, пені, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення на виконання зобов`язань, права, що випливають із судових справ, виконавчих проваджень, право отримання коштів від реалізації заставного майна за основними договорами.

За змістом пункту 53 додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги

від 24 квітня 2020 року № GL3N216954_ПВ_188 до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 за кредитним договором від 17 липня 2008 року № 05/07//2008/840-К/500 та іпотечним договором від 17 липня 2008року, посвідченим приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області Орхіз Ю. Г., реєстраційний № 1461, 1462. ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «КБ «Надра» кошти в порядку пункту 4 договору до моменту набуття чинності договором у розмірі 8 868 842,93 грн, без ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням від 22 квітня 2020 року № 94. ТОВ «Консалт Солюшенс» є фінансовою установою згідно зі свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи ФК № 1239, реєстраційний номер 13103989, виданим 29 серпня 2019 року, та здійснює господарську діяльність з надання фінансових послуг на підставі розпорядження Нацкомфінпослуг від 10 вересня 2019 року № 1739.

Таким чином, ПАТ «КБ «Надра» вибуло як сторона стягувача із виконавчого провадження. Новим кредитором у правовідносинах, що виникли з кредитного договору від 17 липня 2008 року № 05/07//2008/840-К/500, стало ТОВ «Консалт Солюшенс». Отже, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Консалт Солюшенс», що встановлена рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 29 липня 2014 року у справі № 514/599/14-ц, є зобов`язанням відповідно до норм цивільного права. Таке зобов`язання зводиться до сплати грошей, відповідно, є грошовим зобов`язанням.

Отже, як зазначав позивач, у нього виникло право на застосування наслідків порушення зобов`язання відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). В силу наведеного у ТОВ «Консалт Солюшенс», як у правонаступника ПАТ «КБ «Надра», виникло право вимагати від відповідача сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних за користування грошовими коштами у розмірі, наведеному у розрахунку заборгованості. Розрахунок санкцій проведено за період із 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року на суму грошового зобов`язання, яке за рішенням Тарутинського районного суду Одеської області

від 29 липня 2014 року у справі № 514/599/14-ц дорівнює 2 871 651,25 грн, та відповідно до розрахунку інфляційні втрати становлять 627 928,01 грн та три проценти річних за користування грошовими коштами у розмірі 258 684,63 грн, разом - 886 612,65 грн, які позивач просив стягнути із ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року

у задоволені позову ТОВ «Консалт Солюшенс» відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що банк та позивач, маючи статус кредитора, не реалізували своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості за кредитом (у т. ч. звернення стягнення на предмет іпотеки), втратили своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду), тож суд дійшов висновку, що зобов`язання відповідача

є задавненим, в зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Як випливає із встановлених обставин, три проценти річних нараховані позивачем на вимогу, яка на теперішній час існує в натуральному зобов`язанні, в зв`язку з чим суд відмовив у задоволенні позовних вимог за безпідставністю.

Крім того, строк пред`явлення до виконання вказаного рішення суду, яке набрало законної сили у 2014 році, закінчився з урахуванням того, що банку було повернуто виконавчий лист повторно у 2015 році, щонайменше у 2018 році, коли право вимоги за кредитним договором мав ще банк. Ні банк, ні тим більше позивач за примусовим стягненням до виконавчої служби або приватного виконавця

з 2015 року жодного разу не зверталися.

Суд вважав за необхідне звернути увагу на те, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційних втрат. Це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку.

Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 25 червня 2024 року апеляційну скаргу ТОВ «Консалт Солюшенс» задоволено частково. Рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року скасовано та постановлено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Консалт Солюшенс».

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відмову

у задоволенні позову, проте вважав, що підстави відмови є іншими, оскільки

ТОВ «Консалт Солюшенс», яке є правонаступником ПАТ «КБ «Надра», просило стягнути з відповідача три проценти річних на підставі статті 625 ЦК України від суми заборгованості та інфляційні втрати за період із 23 лютого 2019 року до

23 лютого 2022 року у зв`язку з невиконанням відповідачем рішення суду, проте позивач не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду, втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Отже, зобов`язання відповідача є задавненим у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. Три проценти річних нараховані позивачем на вимогу, яка на теперішній час існує в натуральному зобов`язанні. Приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до заявленої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на заявлену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення заявленої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

в постанові від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20.

Отже, як вказав апеляційний суд, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови, так як у позивача були наявними усі елементи позову, тому відмова за безпідставністю суперечить як змісту позову, так і матеріалам справи.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У липні 2024 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ТОВ «Консалт Солюшенс» на рішення Тарутинського районного суду Одеської області від 23 січня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 25 червня 2024 року,

в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, заявник посилається на неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права

у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 04 липня 2018 року

у справі № 310/11534/13, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18,

від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України, далі - ЦПК України).

У касаційній скарзі заявник також посилається на те, що суди неправильно застосували статтю 625 ЦК України. Поняття «натуральні зобов`язання» та «задавнені зобов`язання» пов`язуються виключно з позовною давністю. Зобов`язання ОСОБА_1 перед позивачем з повернення грошових коштів не мають статусу «натуральних», оскільки вимога кредитора була захищена в судовому порядку. Обставини у цій справі та у справі № 285/3536/20, на які посилалися суди, не є подібними. Закон не пов`язує можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання з наявністю чи відсутністю строку пред`явлення виконавчих документів до виконання. Відповідач на шкоду кредитору ухиляється від виконання грошового зобов`язання, розмір якого був встановлений рішенням суду, кредитор має беззаперечне право на стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за користування коштами у порядку, передбаченому статтею 625 ЦК України.

У вересні 2024 року від ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Кисса В. І., до Верховного Суду надійшов відзив, в якому відповідач просить касаційну скаргу ТОВ «Консалт Солюшенс» залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона є законною.

У січні 2025 року від ТОВ «Консалт Солюшенс» до Верховного Суду через систему «Електронний суд» надійшло клопотання, в якому заявник просить передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2024 року відкрито касаційне оскарження

у справі (з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 514/1582/22 із Тарутинського районного суду Одеської області та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У липні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи

№ 514/1582/22.

Ухвалою від 06 травня 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 06 травня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. (головуючий).

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідач мав кредитні зобов`язання перед ПАТ «КБ «Надра» та з нього рішенням суду від 29 липня 2014 року стягнуто заборгованість за невиконання цих кредитних зобов`язань.

24 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «Надра» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І. В. та зареєстрований в реєстрі за № 125, за яким до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги до боржників, зазначених у додатку № 1 до цього договору.

Відповідно до пункту 2 договору новий кредитор набуває усі права за основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів у розмірах, вказаних у додатку № 1 до цього договору, право вимагати сплати неустойок, пені, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, права, що виникають із судових справ, виконавчих проваджень, право отримання коштів від реалізації заставного майна за основними договорами. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку № 1 до цього договору.

За змістом пункту 53 додатку № 1 до договору про відступлення прав вимоги

від 24 квітня 2020 року № GL3N216954_FIB_188 до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 , за кредитним договором від 17 липня 2009 року № 05/07//2008/840-К/500 та іпотечним договором, посвідченим приватним нотаріусом Комінтернівського районного нотаріального округу Одеської області та зареєстрованим в реєстрі від 17 липня 2008 року за № 1461.

Таким чином, ПАТ «КБ «Надра» вибуло з правовідносин, що виникли за кредитним договором, що зазначений вище, а ТОВ «Консталт Солюшенс» набуло всіх прав кредитора за кредитним договором.

Ухвалою Тарутинського районного суду Одеської області від 30 листопада

2021 року замінено стягувача ПАТ «КБ «Надра» його правонаступником ТОВ «Консалт Солюшенс» у справі № 514/599/14-ц за позовом ПАТ «КБ Надра» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Згідно з відповіддю Управління забезпечення примусового виконання рішень

в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції адвокату Демчук Я. В. від 04 серпня 2021 року, у Тарутинському РВДВС

у Болградському районі Одеської області Південного регіонального управління Міністерства юстиції у період з 15 жовтня 2014 року до 24 лютого 2014 року перебувало виконавче провадження в АСВП № НОМЕР_1 з примусового виконання листа № 514/599/14-ц від 20 серпня 2014 року, виданого Тарутинським районним судом Одеської області, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості у розмірі 2 875 715,25 грн, яке завершено у порядку пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» та направлено за належністю до Комінтернівського РВДВС ГТУЮ Одеської області.

16 березня 2015 року до Лиманського РВДВС ГТУЮ Одеської області (на теперішній час - Доброславський ВДВС в Одеському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) (далі - Відділ) надходив виконавчий лист № 514/599/14-ц від 20 серпня 2014 року, виданий Тарутинським районним судом Одеської області, про стягнення

з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості у розмірі 2 875 715,25 грн, за яким відмовлено у відкритті виконавчого провадження, керуючись пунктом 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент прийняття рішення.

27 квітня 2015 року Відділом повторно відмовлено у відкритті виконавчого провадження, керуючись пунктом 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент прийняття рішення.

Перевіркою даних Автоматизованої системи виконавчого провадження встановлено, що виконавчі документи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості у розмірі 2 875 715,25 грн на примусове виконання до відділів державної виконавчої служби в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повторно не надходили та не перебувають.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер, й інші джерела правового регулювання, насамперед, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц, провадження № 61-32171сво18).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження

№ 61-32171сво18) зазначено, що «у постанові Верховного Суду України

від 26 квітня 2017 року у справі № 3-1522гс16 зроблено висновок, що «зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК), а тому 12 квітня 2016 року (дата здійснення розрахунку за виконані роботи) і є датою, коли зобов`язання припинилося. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Зважаючи на викладене, висновок суду першої інстанції про сплив позовної давності за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу - помилковий, оскільки інфляційні та річні не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК України». У справі № 3-1522гс16 між сторонами не існувало натурального зобов`язання і тому висновок у справі № 3-1522гс16 не може бути застосований

у справі, що переглядається. У справі, що переглядається ПАТ «Родовід Банк» просило стягнути з відповідача 3 % річних від суми простроченої заборгованості за тілом кредиту за період з 04 червня 2014 року по 22 жовтня 2015 року. Оскільки рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 квітня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 липня 2015 року, було відмовлено у задоволенні позову АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 грудня 2006 року № 15.3/СЖ-229.06.2 у зв`язку з пропуском позовної давності, то 3 % річних у справі, що переглядається, були нараховані до вимоги, яка існує в натуральному зобов`язанні».

Особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності (частина перша статті 267 ЦК України).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором (стаття 625 ЦК України).

Не допускається зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності (пункт 4 частини першої статті 602 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм, з урахуванням принципу розумності свідчить, що:

натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном;

задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності;

законодавець в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності

в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою.

У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності;

очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу в задавненому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги;

приватне право не може допускати ситуацію за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовну давність, а кредитору надає можливість обійти застосування до задавненої вимоги позовної давності. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

Аналогічні висновки містить постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року

у справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається, ТОВ «Консалт Солюшенс» просило стягнути

з відповідача 886 612,65 грн, які складаються з: 627 928,01 грн - інфляційне збільшення та 258 684,64 грн - три проценти річних за користування грошовими коштами на підставі статті 625 ЦК України від суми заборгованості за рішенням суду, за період з 23 лютого 2019 року до 23 лютого 2022 року.

Суди попередніх інстанцій відмовили у задоволенні цього позову, кожний - із посиланням на дещо різні мотиви. Суд першої інстанції - оскільки три проценти річних нараховані позивачем на вимогу, яка на теперішній час існує в натуральному зобов`язанні. Крім того, районний суд зауважив, що строк пред`явлення до виконання вказаного рішення суду, яке набрало законної сили в 2014 році, закінчився з урахуванням того, що банку було повернуто виконавчий лист повторно у 2015 році, щонайменше у 2018 році, коли право вимоги за кредитним договором мав ще банк. Ні банк, ні тим більше позивач за примусовим стягненням до виконавчої служби або приватного виконавця з 2015 року жодного разу не зверталися. Суд вважав за необхідне звернути увагу на те, що приватне право не може допускати ситуацію, за якої кредитор, при існуванні задавненої вимоги, пред`являє тільки позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без примусового стягнення заявленої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційних втрат. Оскільки це позбавляє боржника можливості заявити про застосування до задавненої вимоги позовної давності (строку пред`явлення виконавчого документу до примусового виконання), а кредитора - обійти застосування до задавненої вимоги такого строку. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, міг пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги, або після відкриття виконавчого провадження.

У свою чергу апеляційний суд також дійшов висновку про відмову у позові, вказавши, що позивач не реалізував своїх прав на звернення у встановлені законом строки до примусового виконання рішення суду, втратив своє право вимоги на примусове виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором та рішенням суду (строк пред`явлення до виконання рішення суду). Отже, зобов`язання відповідача є задавненим у зв`язку з чим набуло характеру натурального зобов`язання. За висновком суду апеляційної інстанції три проценти річних були нараховані позивачем на вимогу, яка на теперішній час існує

в натуральному зобов`язанні. Отже, на переконання суду апеляційної інстанції, районний суд зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилився щодо мотивів такої відмови, так як у позивача були наявними усі елементи позову, тому відмова за безпідставністю суперечить як змісту позову, так і матеріалам справи.

Разом з тим колегія суддів не погоджується із висновками судів про те, що позивачем нараховані суми у натуральному зобов`язанні, оскільки згідно

з установленими обставинами справи кредитор (банк) звернувся за захистом свого порушеного права, в результаті чого Тарутинський районний суд Одеської області ухвалив на його користь заочне рішення від 29 липня 2014 року у справі № 514/599/14-ц про стягнення заборгованості у сумі 2 871 651,25 грн. Наведене судове рішення набрало законної сили та не скасовано.

Відповідно до положень статей 525-526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

За змістом статті 625 ЦК України нараховані на суму боргу інфляційні втрати та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18), яка переглядалась Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, судами попередніх інстанцій встановлені обставини щодо спливу позовної давності за вимогами кредитора про стягнення заборгованості за кредитом та процентами за його користування і судовим рішенням, яке набрало законної сили, відмовлено у задоволенні позову про їх стягнення, тому колегія суддів касаційного суду вважала вказане зобов`язання натуральним і дійшла висновку про відсутність у кредитора права нараховувати суми, визначені статтею 625 ЦК України.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада

2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19), на яку посилався заявник.

У цій справі основна вимога кредитора захищена судом у заочному рішенні

від 29 липня 2014 року у справі № 514/599/14-ц, яке набрало законної сили, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Оскільки кредитор (правонаступником якого є позивач) отримав захист в судовому порядку, і підстав вважати, що у спірних правовідносинах існує натуральне зобов`язання, немає, тому висновки судів про безпідставність позову є передчасними.

Посилання судів попередніх інстанцій на правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові

від 23 листопада 2022 року у справі № 285/3536/20 на обґрунтування підстав для відмови у позові є неправильним, оскільки зводяться до помилкового тлумачення судами змісту цієї постанови.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22 (провадження № 61-9430св23), в якій зазначено, що «44. Разом з тим, висновки суду апеляційної інстанції про те, що зобов`язання між сторонами є натуральним, а тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню, на думку колегії суддів є помилковими виходячи з наступного.

45. Так, Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:

1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

46. В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за сплином позовної давності.

47. Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом

у рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 20 січня 2011 року у справі

№2-717/2011, за яким з відповідача стягнуто суму заборгованості, а отже зобов`язання не можна вважати натуральним».

За таких обставин касаційна скарга є частково обґрунтованою, наведені заявником підстави касаційного оскарження знайшли своє підтвердження під час касаційного провадження.

У силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд

є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За викладених обставин рішення судів попередніх інстанцій не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а справа, з метою процесуальної економії, підлягає передачі на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам

і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Щодо судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, не вирішується.

Щодо клопотання ТОВ «Консалт Солюшенс» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

Щодо клопотання ТОВ «Консалт Солюшенс» про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у зв`язку з тим, що справа містить ряд виключних правових проблем і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд зазначає таке.

Заявник пропонує поставити на вирішення Великої Палати Верховного Суду такі питання: 1) «Чи може пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі про стягнення основного боргу виступати підставою для відмови у задоволенні вимог про стягнення грошових коштів в порядку статті 625 ЦК України?»; 2) Чи вважатиметься зобов`язання боржника пере кредитором задавненим або натуральним у разі, якщо кредитор пропустив строки пред`явлення виконавчого документа до виконання у справі про стягнення основного боргу, в разі, коли є рішення суду про стягнення заборгованості за кредитом, яке набрало законної сили та не скасоване?»; 3) Як слід розтлумачувати поняття захисту кредитором вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором в «судовому (примусовому)» порядку?».

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції, крім випадків, якщо:

1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної чи суб`єктної юрисдикції;

2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної чи суб`єктної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;

3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної чи суб`єктної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

За змістом наведеної норми права, вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, керуючись внутрішнім переконанням, у кожному конкретному випадку,

з урахуванням змісту спірних правовідносин та їх предмету правового регулювання, суд оцінює наявність виключної правової проблеми та необхідність передачі справи для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Проаналізувавши зазначені ТОВ «Консалт Солюшенс» підстави, якими заявник обґрунтовує необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, суд дійшов висновку про відсутність у спірних відносинах виключної правової проблеми, такі правовідносини врегульовано нормами права, та в повній мірі дозволяють вирішити спір.

Керуючись статтями 400, 403, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 25 червня 2024 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець