печерський районний суд міста києва
Провадження № 2-д-57/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2025 року суддя Печерського районного суду міста Києва Соколов О.М., при секретарі судового засідання Колесник А.Є., розглянувши матеріали доручення польського суду про вручення судових документів Верховному Суду,-

В С Т А Н О В И В :

У провадження Печерського районного суду міста Києва надійшло вказане міжнародне доручення, про вручення судових документів Верховному Суду.

23.04.2025 року на адресу суду від представника Верховного Суду надійшли пояснення.

У судове засідання яке було призначено на 24.04.2025 року представник Верховного Суду не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.

Справа про обмеження цивільної дієздатності чи про визнання недієздатним громадянина України, який проживає за кордоном, є справою з «іноземним елементом» (стаття 1 ЗУ «Про міжнародне приватне право»), а отже, породжує питання міжнародної підсудності, а саме: суди якої держави - український суд як суд держави громадянства фізичної особи, чи іноземний суд як суд держави, в якій громадянин України наразі проживає, - є компетентними розглядати таку справу, а також питання взаємодії компетентних органів обох держав.

Джерелами правового регулювання визначення підсудності справ про обмеження у дієздатності чи про визнання недієздатним громадянина України, який проживає за її межами, є стаття 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», стаття 295 ЦПК України, а також двосторонні договори України про правову допомогу у цивільних і сімейних справах. Останні зазвичай містять окрему об`ємну статтю, яка має назву «Обмеження в дієздатності або визнання особи недієздатною (повне і часткове визнання недієздатним») і закріплює не лише норми про міжнародну підсудність, але й колізійні норми, які визначають, правом якої держави має керуватися компетентний суд при вирішенні справи. Прикладом саме такої статті е стаття 22 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах 1993 року (надалі - Договір із Республікою Польща про правову допомогу).

Виходячи з положень частини другої і третьої статті 22 Договору із Республікою Польща про правову допомогу, для встановлення компетенції польського суду потрібно дотримання низки передумов.

Польський суд як суд Договірної держави місця проживання громадянина України повинен повідомити відповідний український суд про те, що ним встановлено підстави для обмеження громадянина України в дієздатності або визнання його/її недіездатним(ою). Виходячи з практики Верховного Суду, таким «відповідним українським судом» є місцевий суд (суд першої інстанції) за місцем зареєстрованого або постійного місця проживання (останнього відомого місця проживання) в Україні громадянина України, про обмеження в дієздатності або визнання недієздатним якого йдеться (ухвали Верховного Суду у складі Касаційного Цивільного Суду від 19 грудня 2023 року (провадження № 61-234вп23), від 05 жовтня 2023 року у справі № 597/1676/23 (провадження № 61-165вп23), від 11 квітня 2023 року (провадження № 61 -44вп23).

Польський суд як суд Договірної держави місця проживання громадянина України може розглянути і вирішити справу про обмеження в дієздатності (визнання недієздатним) громадянина України, якщо відповідний український суд (знову ж таки місцевий суд (суд першої інстанції) за місцем зареєстрованого або постійного місця проживання (останнього відомого місця проживання) в Україні громадянина України, про обмеження в дієздатності або визнання недієздатним якого йдеться, надасть йому право на вчинення цих процесуальних дій або не висловиться протягом трьох місяців.

Положення цивільного законодавства обох держав (українського та польського) щодо підстав для обмеження особи в дієздатності чи визнання особи недієздатною є однаковими. Так, відповідно до частини третьої статті 22 Договору з Республікою Польща про правову допомогу «суд за місцем проживання цієї особи може провести справу про обмеження в дієздатності або визнання її недієздатною відповідно до законодавства своєї держави, якщо причина обмеження в дієздатності або визнання недієздатною передбачається також законодавством тієї Договірної Сторони, громадянином якої є ця особа».

Рішення польського суду про обмеження в дієздатності або визнання недієздатним громадянина України пересилається Міністерству юстиції України, яке пересилатиме його відповідному місцевому суду (для цілей частини третьої статті 22) та компетентному органу опіки та піклування (для цілей частини четвертої статті 31 Договору з Республікою Польща про правову допомогу, яка регулює питання опіки та піклування).

Одночасно із питанням про визнання особи недієздатною/обмеження особи в дієздатності обов`язково вирішується питання про призначення такій особі опікуна/піклувальника (стаття 60 ЦК України).

Двосторонніми договорами України визначено, що у справах про опіку та піклування, за загальним правилом, компетентним є орган опіки та піклування і застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянином якої є особа, що потребує опіки або піклування (ч.1 ст. 31 Договору із Республікою Польща про правову допомогу). Ці положення договорів узгоджуються із ст. 24 Закону України «Про міжнародне приватне право», згідно з якою встановлення і скасування опіки та піклування над малолітніми, неповнолітніми, недієздатними особами, особами, цивільна дієздатність яких обмежена, регулюються особистим законом підопічного (Іех personalis). Щодо особистого закону фізичної особи, то він визначається ст. 16 цього Закону.

Отже, питання про встановлення опіки або піклування щодо громадянина України, який проживає в Республіці Польща і щодо якого польський суд ухвалив рішення про обмеження в дієздатності чи визнання недієздатним, вирішуватиме згідно із законодавством України український місцевий суд за місцем реєстрації громадянина України за поданням органу опіки і піклування.

Системний аналіз частини другої, третьої статті 22 Договору з Республікою Польща про правову допомогу та частини першої статті 295 ЦПК України дає підстави зробити висновок, що відповідний суд в розумінні частини другої статті 22 Договору, який суд Республіки Польща зобов`язаний повідомити про наявність підстав для визнання недієздатним громадянина України, є місцевий суд (суд першої інстанції) за місцем зареєстрованого або постійного місця проживання (останнього відомого місця проживання) в Україні громадянина України, про обмеження в дієздатності або визнання недієздатним якого йдеться. Цей же суд, за змістом частини третьої статті 22 Договору, надає або не надає згоду іноземному суду на визнання громадянина України недієздатним.

Крім того, частиною другою статті 295 ЦПК України визначено, що підсудність справ про обмеження цивільної дієздатності чи визнання недієздатним громадянина України, який проживає за її межами, визначається за клопотанням заявника ухвалою судді Верховного Суду. Іншого порядку визначення підсудності таких справ процесуальним законодавством України не передбачено.

Оскільки Верховний Суд є судом касаційної інстанції, найвищим судом у системі судоустрою України, він позбавлений процесуальної можливості вчиняти дії, передбачені частинами другою та третьою статті 22 Договору з Республікою Польща про правову допомогу. При цьому процесуальним законодавством України не передбачений механізм направлення Верховним Судом документів іноземного суду, надісланих в порядку частини другої статті 22 Договору за належністю до суду першої інстанції за місцем проживання особи.

Положеннями частин першої, другої статті 3 Договору з Республікою Польща про правову допомогу передбачено, що в справах, що охоплюються цим Договором, установи юстиції, зносяться між собою за посередництвом центральних органів, якщо інше не передбачено цим Договором. В розумінні цього Договору центральними органами е: з боку України - Міністерство юстиції та Генеральна Прокуратура, а з боку Республіки Польщі - Міністерство юстиції.

Згідно з абз. 1, 5 пункту 3.3 Розділу III Інструкції «Про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень», затвердженої наказом Міністерства Юстиції України, Державної судової адміністрації від 27 червня 2008 року № 1092/5/54, Мін`юст перевіряє наявність та чинність міжнародного договору України у відносинах з державою, від компетентного органу якої надійшло доручення, відповідність оформлення такого доручення положенням відповідного міжнародного договору України та достатність інформації, що міститься у дорученні, для його виконання згідно з міжнародним договором України. У разі потреби уточнити місце спрямування доручення до виконання Мін`юст уживає необхідних заходів. У разі неможливості встановити місце виконання доручення Мін`юст повертає його органу, від якого надійшло доручення, разом з відповідним повідомленням.

Відповідно до ч. 1 ст. 500 ЦПК України суди України виконують доручення іноземних судів про надання правової допомоги щодо вручення викликів до суду чи інших документів, допиту сторін чи свідків, проведення експертизи чи огляду на місці, вчинення інших процесуальних дій, переданих їм у порядку, встановленому міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено, - дипломатичними каналами.

Згідно до ч. 1 ст. 501 ЦПК України доручення іноземного суду про вручення виклику до суду чи інших документів виконується у судовому засіданні або уповноваженим працівником суду за місцем проживання (перебування, місцем роботи) фізичної особи чи місцезнаходженням юридичної особи.

У п. 3. 7 Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України Державної судової адміністрації України від 27.06.2008 року № 1092/5/54 передбачено, що у разі неможливості виконання іноземного доручення суд України через міжрегіональне управління або його відповідний структурний підрозділ повертає доручення Мін`юсту без виконання із зазначенням причин, що перешкоджають його виконанню. Суд України також додає відповідні підтвердні документи.

Підстав для продовження строків розгляду вказаного доручення, суд не вбачає.

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про повернення Дручення польського суду про вручення судових документів Верховному Суду, для уточнення місця спрямування такого доручення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 260, 261, 500, 501 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Доручення польського суду про вручення судових документів Верховному Суду - повернути без виконання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя О.М.Соколов