Справа № 466/3115/25
Провадження № 2/466/1917/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 червня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Пилипців О.-І.І.

представників позивача, адвокатів Тимофіюк О.А., Посікіри Р.Р.

представника відповідача, адвоката Блажевського П.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про визнання іпотеки на квартиру припиненою

ВСТАНОВИВ:

03.04.2025 року адвокат Тимофіюк О.А. звернувся до суду з позовом в інтересах ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про визнання іпотеки на квартиру припиненою, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати припиненою іпотеку на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за договором іпотеки, посвідченим 25.02.2008 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. №412.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 25.02.2008 між АКІБ УкрСиббанк та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) був укладений кредитний договір №0 (відповідно до додаткової угоди реєстраційний номер було змінено на 1), згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 46 800,00 доларів США, з розрахунку 13,90% річних на строк з 25.02.2008 по 23.02.2018.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором, 25.02.2008 року було укладено іпотечний договір між АКІБ "УкСиббанк" та ОСОБА_1 , відповідно до якого остання передала банку в іпотеку наступне майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 38,82 кв.м. та житловою площею 19,86 кв. м., що належить ОСОБА_1 на праві власності (надалі договір іпотеки від 25.02.2008; копія додається, оригінал знаходиться в позивача).

На підставі договору іпотеки у Державному реєстрі речових прав на підставі вказаного договору іпотеки внесені такі записи: запис про іпотеку №7759130 від 25.02.2008; запис про заборону №7759066 від 25.02.2008 (актуальна інформаційна довідка з ДРРП додається).

08.12.2011 АКІБ "УкрСиббанк" відступив право вимоги ПАТ Дельта Банк за Договором купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ "Укрсиб" та ПАТ "Дельта Банк", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим №№ 2949,2950 (деталізована інформаційна довідка з ДРРП додається).

Оскільки ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02.09.2014 у справі № 466/1561/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було вирішено стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №0 від 25.02.2008 року та за додатковою угодою №1 від 30.11.2009 у сумі 762 058 гривень 31 копійок, з яких за додатковою угодою №1 сума заборгованості за кредитом - 480280,15 грн., сума заборгованості за відсотками - 252894,30 грн. та за кредитним договором №0 відсотки у розмірі 28883,86 грн., стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» «Дельта Банк», судовий збір у розмірі 3654, 00 грн.

09.12.2019 ПАТ Дельта Банк відступило право вимоги за кредитним та іпотечним договором на підставі Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №2098/К, посвідчений приватним нотаріусом Київського МНО Черленюх Л.В. за №2490 (копія додається).

Таким чином, на даний час відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав, іпотекодержателем за іпотечним договором від 27.06.2007 є Акціонерне товариство Сенс Банк.

24.02.2025 ОСОБА_1 на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02.09.2014 у справі №466/1561/14-ц сплатила 395712,00грн.

26.02.2025 ОСОБА_1 на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02.09.2014 у справі №466/1561/14-ц сплатила 370000,00грн., що підтверджується відповідними квитанціями.

Таким чином, на даний момент ОСОБА_1 виконала рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02.09.2014 про стягнення заборгованості за кредитним договором, а отже, і основні зобов`язання, на забезпечення яких були укладені договори іпотеки, що є підставою для припинення записів про іпотеку та заборону в Державному реєстрі речових прав.

Оскільки відповідні записи про іпотеку та заборону в ДРРП не є скасовані, то позивач змушена звернутись до суду з вимогою про визнання іпотеки припиненою.

Статтями 316, 317, 319 ЦК України передбачено, що право власності особа здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На даний час права та законні інтереси позивача порушені, оскільки наявні в Державному реєстрі записи про іпотеку та заборону відчуження перешкоджають позивачеві у вільному розпорядженню його власністю. З припиненням іпотеки повинні бути фактично припинені обтяження нерухомого майна іпотекою, адже всі правові підстави для його утримання під обтяженням відсутні.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

У статті 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов`язання, а саме: зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частина друга статті 598 ЦК України).

Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Виходячи зі змісту статей 526, 599 ЦК України зобов`язання буде вважатися виконане належним чином, якщо таке виконання здійснене відповідно до умов договору та вимог законодавства, а якщо умови виконання не визначені у договорі або законі, то вони повинні бути виконані відповідно до звичаїв ділового обороту або до вимог, що зазвичай ставляться.

Законом України «Про іпотеку» передбачено підстави для припинення іпотеки, а саме: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її, з інших підстав, передбачених цим Законом.

Юридичним наслідком належного виконання зобов`язання відповідно до статей 598, 599 ЦК України є припинення зобов`язання. Таким чином з моменту виконання боржником зобов`язань, припиняється існування прав і обов`язків сторін, що складають зміст конкретного зобов`язального правовідношення.

Наведені обставини підтверджують, що позичальник виконав усі свої зобов`язання за кредитними договорами у повному обсязі, а належне виконання основного зобов`язання є підставою для припинення іпотеки.

Враховуючи вищенаведене, просить позов задовольнити.

Представники позивача ОСОБА_3 , Посікіра Р.Р. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві. Просять позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача, адвокат Блажевський П.І. в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмовий відзив та додаткові пояснення на позов, долучені до матеріалів справи. Просив у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав та мотивів.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 25.02.2008 між АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», Акціонерне товариство Сенс Банк, та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №0 (відповідно до додаткової угоди реєстраційний номер було змінено на 1), згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 46 800,00 доларів США, з розрахунку 13,90% річних на строк з 25.02.2008 по 23.02.2018.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором, 25.02.2008 року було укладено іпотечний договір між АКІБ "УкСиббанк" та ОСОБА_1 , відповідно до якого остання передала банку в іпотеку наступне майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 38,82 кв.м. та житловою площею 19,86 кв. м., що належить ОСОБА_1 на праві власності.

На підставі договору іпотеки у Державному реєстрі речових прав внесені такі записи: запис про іпотеку №7759130 від 25.02.2008; запис про заборону №7759066 від 25.02.2008.

Оскільки ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02.09.2014 у справі №466/1561/14-ц за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було вирішено стягнути на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №0 від 25.02.2008 року та за додатковою угодою №1 від 30.11.2009 у сумі 762 058 гривень 31 копійок, з яких за додатковою угодою №1 сума заборгованості за кредитом - 480280,15 грн., сума заборгованості за відсотками - 252894,30 грн. та за кредитним договором №0 відсотки у розмірі 28883,86 грн., стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» «Дельта Банк», судовий збір у розмірі 3654,00 грн.

Судом встановлено, що на даний час відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав, іпотекодержателем за іпотечним договором від 27.06.2007 є Акціонерне товариство Сенс Банк.

Незважаючи на виконання боржником рішень судів, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявні відповідні відомості про реєстрацію обтяження нерухомого майна як за договором іпотеки від 25.02.2008 року.

Крім того, вимога представника позивача про припинення обтяжень у зв`язку із виконанням основного зобов`язання відповідачем проігнорована.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, а також в інших випадках, встановлених законом, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов`язання або зобов`язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель.

Майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов`язання іншої особи-боржника.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється в т.ч. у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК України).

Однією з таких підстав, встановлених законом, є виконання, проведене належним чином (стаття 599 ЦК України).

Обмеження речових прав на нерухоме майно (обтяження нерухомого майна) - це обмеження або заборона розпорядження нерухомим майном, установлена відповідно до правочину (договору), закону або актів органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб, прийнятих у межах повноважень, визначених законом (абзац п`ятий частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»).

Записи про державну реєстрацію обтяжень нерухомого майна, а також іпотеки за належного виконання в повному обсязі забезпеченого іпотекою основного зобов`язання за кредитним договором є перешкодами в реалізації власником права розпорядження відповідним майном.

Системний аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави зробити висновок, що після сплати боржником перед банком боргу у повному обсязі, кредитний договір припиняється у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання за кредитним договором, а отже, і припиняється дія всіх забезпечувальних договорів.

Схожі висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26.01.2022 у справі №127/26402/20, постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019 у справі №711/4556/16-ц.

Оскільки у справі, яка розглядається, боржник повністю виконав рішення суду про стягнення з нього заборгованості, основне зобов`язання слід вважати припиненим і в такому випадку, слід критично поставитись до аргументів відповідача про неналежне виконання боржником своїх зобов`язань за кредитними договорами.

Так, у справі №202/4494/16-ц (постанова від 31.10.2018 року) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В іншій справі №310/11534/13-ц (постанова від 04.07.2018 року) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором.

Таким чином, у справі яка розглядається, з огляду на наявність рішень суду про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з пред`явленням вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договорів настав і кредитор втратив право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом та неустойку, а позичальник повинен повернути кредитору позику у розмірі, який визначено рішенням суду.

Оскільки рішення суду виконане, що підтверджується банківськими платіжними інструкціями від 24.02.2025, від 26.02.2025 (а.с.38-39), основне зобов`язання є таким, що виконано належним чином, а отже є припиненим і, як наслідок, припиненим є похідне від нього забезпечувальне зобов`язання.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України), Верховний Суд України у постанові від 04.02.2015 року у справі № 6-243цс14 зробив висновок, що у разі невизнання кредитором права іпотекодавця, передбаченого частиною першою статті 593 ЦК України, на припинення зобов`язання, таке право підлягає захисту судом шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України.

Такий висновок підтримано Верховним Судом в постанові від 18.09.2019 року у справі № 695/3790/15-ц і постанові від 02.10.2019 року у справі № 126/1056/15-ц.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 року у справі №522/1528/15-ц зазначено, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про право іпотеки чи іншого речового права створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (Buchbesitz (нім.) - книжкове володіння). Якщо власник предмета іпотеки або інша зацікавлена особа вважає, що таке право іпотеки припинено або взагалі не існувало, то може звернутися з позовною вимогою про визнання права іпотеки припиненим чи про визнання відсутності права іпотеки, оскільки судове рішення про задоволення такої вимоги є підставою для державної реєстрації припинення права іпотеки (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, право іпотекодавця підлягає судовому захисту за його позовом шляхом визнання іпотеки такою, що припинена, і відповідно, позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними.

Отже, задоволення позовних вимог про припинення іпотеки саме по собі є підставою для державної реєстрації припинення іпотеки, що буде належним способом захисту порушеного права.

Вказане відповідає висновкам Верховного Суду, які сформульовані у постанові від 26.01.2022 року у справі №127/26402/20, у якій суд касаційної інстанції, змінюючи резолютивну частину рішень, захистив порушене право виключно у спосіб визнання іпотеки припиненою.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача в користь позивача підлягає розмір судових витрат.

У зв`язку з наведеним, з відповідача підлягає стягненню в користь позивача 1211,20грн. судового збору.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн., суд зазначає наступне.

Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У відповідності до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст.12,46,56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що між позивачем та адвокатом Тимофіюк О.А. укладено договір про надання (правничої) правової допомоги від 01.04.2025, відповідно до умов якого винагорода адвоката становить 50000,00грн.

На підтвердження розміру судових витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Тимофіюк О.А., окрім договору про надання професійної правничої допомоги від 01.04.2025 року, додано копію акту №1 приймання-передачі наданих послуг від 02.06.2025 до договору про надання правової допомоги від 01.04.2025. Загальна сума витрат на професійну правничу допомогу, яку позивач просить стягнути з відповідача становить 5000,00 гривень.

З урахуванням принципу співмірності, складності справи, обсягу виконаної адвокатом роботи, пояснень та значимості таких дій у справі, пропорційність витрат до предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи, суд дійшов висновку, що вартість фактично наданих для ОСОБА_1 послуг у вигляді професійної правової (правничої) допомоги складає суму, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, в розмірі 5000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 82, 83, 89, 95, 133, 137, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

позов задовольнити повністю.

Визнати припиненою іпотеку на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за договором іпотеки, посвідченим 25.02.2008 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнерик Н.П. №412.

Стягнути з відповідача Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» в користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20грн (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок) та 5000,00грн. (п`ять тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» , , м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Текст рішення складено та підписано 19 червня 2025 року.

Суддя О. І. Ковальчук