Справа № 331/1926/22
Провадження № 2/331/105/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2025 року м. Запоріжжя

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя в складі:

головуючого судді Антоненко М.В.

при секретарі Байрамової Д.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні дитини з батьком,-

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Олександрівського районного суду міста Запоріжжя перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні дитини з батьком.

Представник відповідача ОСОБА_2 звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження у справі.

В обґрунтування клопотання зазначено наступне.

Статтею 10 ЦПК України передбачено: «1. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. 2. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. ... 8. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України». Відповідно до статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У п.п. 2) ч. 1 статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: - хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; - об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; - юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

У статті 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 67-1, 67-4 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Україна згідно із Законом від 14 вересня 2006 року № 136-V є учасницею Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей.

Статтею 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року встановлено: «1. Судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. 2. З урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання». У разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та a) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням або b) дитина не проживає в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місцеперебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі (пункт 1 статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року).

За правилами Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року у разі неправомірного переміщення або утримування дитини держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, за умови дотримання певних умов відповідно до статті 7 цієї Конвенції. Стаття 7 цієї Конвенції встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування. Для застосування пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року потрібно встановити такі обставини: 1) дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; 2) протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини; 3) дитина адаптувалася до нового середовища. У разі встановлення обставин у сукупності (дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини; протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини; дитина адаптувалася до нового середовища) за правилом пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року припиняється юрисдикція суду Договірної Держави попереднього звичайного місця проживання дитини з вирішення цього спору у зв`язку з набуттям нею нового постійного (звичайне для дитини) місця проживання.

Тобто, юрисдикція з вирішення такого спору за певних умов слідує за місцем проживання дитини. В силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України: при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 545/2247/18 дійшов правових висновків щодо застосування норм права в частині юрисдикції судів аналогічних описаним вище. За обставинами справи, що розглядається 02.07.2022р. відповідач покинула Україну з сином та в`їхала до Польщі. Це підтверджується штампом у закордонному паспорті відповідача.

Позивач сам відправляв ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 за кордон, сам купував квитки на потяг. У матеріалах справи є додаток до висновку про потреби сім`ї Загальна інформаця про членів сім`ї ОСОБА_4 , складена станом на 25.10.2022р. В ній зазначено, що громадська дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_5 перебувають за кордоном. Тобто, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , був законно переміщений в іншу державу з відома позивача - ОСОБА_1 . Потім з Польщі відповідач з сином переїхала до Німеччини, де залишається до сьогоднішнього часу. Це також відомо позивачу, бо він також виїхав до Німеччини, де перебуває до сьогоднішнього часу.

Отже, в силу ст. 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року на даний момент юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання дитини Німеччини. У Німеччині вже відбулось декілька судів за участю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосовно їх сина - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 звернулася до місцевого суду м. Хаген для вирішення питання визначення місця проживання дитини. Рішенням 58 F 162/23 місцевого суду м. Хаген Сімейний суд від 21.03.2024р., виданого 26.03.2024р., було вирішено, що право на визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передається матері. Рішення суду набрало законної сили 19 листопада 2024р., про що зазначено у самому рішенні.

Відповідно до ст. 471 ЦПК України рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

ОСОБА_2 через представника було подано клопотання про визнання вказаного рішення суду на території України. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2025р. у справі №335/1009/25 клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник-адвокат Мідяний Єгор Олександрович, заінтересовані особи: ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню задоволено: - визнано на території України рішення 58 F 162/23 місцевого суду м. Хаген Сімейний суд від 21 березня 2024 року, видане 26 березня 2024 року, набрало законної сили 19 листопада 2024 року, яким право на визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передано матері - ОСОБА_2 .

Ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09.04.2025р. набрала законної сили негайно після її проголошення, тобто 09.04.2025р. Отже, враховуючи наведені обставини є підстави для закриття провадження у справі за п.п. 1 та п.п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Мідяний Є.О. в судовому засіданні клопотання підтримав, наполягав на його задоволенні.

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Леліков С.О. в судовому засіданні проти клопотання заперечував, вважав його необґрунтованим, надав суду письмові заперечення на клопотання.

Суд, вивчивши заяву, матеріали цивільної справи, заслухавши думку сторін, дійшов наступних висновків.

Суд, вивчивши заяву, матеріали цивільної справи, заслухавши думку сторін, дійшов наступних висновків.

Статтею 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до статті 472 ЦПК України, клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні;

3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

З листа Міністерства Закордонних Справ України № 72/17-680-1762 від 08 червня 2011 року щодо практики визнання та виконання рішень іноземних судів на території Федеративної Республіки Німеччини вбачається, що за інформацією, отриманою Посольством України у ФРН, остання дотримується загальноприйнятої практики міжнародного права, а саме: в разі відсутності двосторонньої угоди з іноземною державою про взаємне визнання та виконання судових рішень, застосовується принцип взаємності. Враховуючи той факт, що ФРН уклала угоди про визнання та виконання судових рішень лише з 11 країнами (Швецією 1929 р., Італією 1936 р., Бельгією 1958р., Австрією 1959 р., Великобританією 1960 р., Грецією 1961 р., Нідерландами 1962 р., Тунісом 1966 р., Норвегією та Ізраїлем 1977 р., Іспанією 1983 р.), Посольством відзначається поширеність практики визнання німецькими судами рішень іноземних судів на підставі принципу взаємності.

Відповідно до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.12.1999 року «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражі і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» зазначено, що клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

Згідно з ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2024 р. (справа № 335/1009/25; 2-к/335/2/2025) задоволено клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник-адвокат Мідяний Єгор Олександрович, заінтересовані особи: ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню; визнано на території України рішення 58 F 162/23 місцевого суду м. Хаген Сімейний суд від 21 березня 2024 року, видане 26 березня 2024 року, набрало законної сили 19 листопада 2024 року, яким право на визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передано матері - ОСОБА_2 .

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України, статтею 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позов - це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.

Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.

Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Предметом позову у справі № 335/1009/25; 2-к/335/2/2025 є визначення місця проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Предметом позову в даному провадженні є усунення перешкод щодо участі у вихованні ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та вільному спілкуванні дитини з батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до п.п.1,3 ч.1 статті 255 ЦПК України,суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Оскільки, ухвала Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 09 квітня 2024 р. (справа № 335/1009/25; 2-к/335/2/2025) постановлена у спорі з іншим предметом і з підстав які не є ідентичними тим, які зазначені в даному провадженні, клопотання представника відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 255, 256 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Мідяного Єгора Олександровича про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільного спілкування дитини з батьком.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: М.В. Антоненко