Провадження №2/447/58/25
Справа №447/1274/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

23.06.2025 Миколаївський районний суд Львівської області в складі судді Головатого А.П., за участю секретаря судового засідання Кісіль А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Миколаїв Львівської області у порядку загального позовного провадження цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя,

представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_3 ,

представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_4 .

Процесуальні дії у справі.

07.05.2024 засобами системи «Електронний Суд» представник позивача ОСОБА_1 адвокат Хорошайло Н.В. подала позов до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, у якому просить суд здійснити поділ майна квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за позивачем ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири; поділити транспортний засіб марки «HONDA ACCORD», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 , залишивши його в користуванні відповідача ОСОБА_2 та стягнути із ОСОБА_2 на користь позивача вартість 1/2 частки у розмірі 131 115 гривень 00 копійок. Крім цього, просить покласти судові витрати у справі на відповідача.

Позов мотивує тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 20.07.2012 перебували у шлюбі. 08.05.2023 рішенням Миколаївського районного суду Львівської області у справі 447/254/23 шлюб між сторонами розірвано. За час перебування у шлюбі сторонами набуто спільне майно, а саме 20.05.2014 за договором купівлі-продажу на ім?я ОСОБА_2 була придбана квартира по АДРЕСА_1 . 05.10.2019 сторонами було придбано транспортний засіб марки «HONDA ACCORD», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 , який зареєстрували на ім?я ОСОБА_1 . Вказане майно вважає спільною сумісною власністю подружжя, яке підлягає поділу на рівні частки. Крім цього, у позовній заяві вказувала щодо стягнення з відповідачки суми понесених витрат на правову допомогу у розмірі 12 000 грн.

23.05.2024 на адресу суду надійшла відповідь ГУ ДМС України у Львівській області на запит про місце проживання (перебування) та реєстрації відповідача.

Ухвалою суду від 23.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, відповідачу надано строк для подання відзиву, заперечень на позовну заяву.

01.07.2024 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ратич Т.М. подав відзив (а.с. 40-48), у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог. На підтвердження доводів покликався на те, що сторони перебували у шлюбі з 20.07.2012 до 08.05.2023. Предметом спору у даній справі є, зокрема, квартира АДРЕСА_2 . Таку квартиру придбано 20.05.2014, чого не заперечує позивач. Знаючи про відсутність у сторін як молодого подружжя коштів на придбання власного житла, такі грошові кошти відповідачу 20.05.2014 подарувала її мама ОСОБА_5 , про що укладено Договір дарування грошових коштів. Для фіксації передачі грошей складено письмовий Договір (п.п. 4, 5 Договору). Ціль дарування грошей для придбання відповідачем квартири (п. 1 Договору). Кошти витрачено відповідачем відповідно до мети їх використання, узгодженої сторонами Договору, про що свідчить факт реєстрації права власності на квартиру за відповідачем. Оскільки відповідачу як обдаровуваній матір як дарувальник кошти передала в день оформлення угоди про купівлю-продаж спірної квартири, то у них не було можливості займатися нотаріальним оформленням Договору. Вважає, що спірна квартира є приватною власністю відповідачки. Щодо автомобіля марки «Honda Accord», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , вказав, що транспортний засіб придбано на ім?я позивача, що визнає останній, то в правовому полі ч. 1 ст. 82 ЦПК України така обставина не підлягає доказуванню. Позивач вивіз автомобіль за межі України, чим позбавив відповідачку можливості користуватись таким транспортним засобом, на підтвердження чого подано адвокатські запити. Крім цього, заперечив щодо стягнення витрат на правову допомогу.

Окрім того, 01.07.2024 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ратич Т.М. подав до суду зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, а саме просить суд прийняти зустрічну позовну заяву до розгляду з первісним позовом, визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортний засіб марки «Honda Accord», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ; провести поділ спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частини вищевказаного транспортного засобу; стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію 1/2 частини вартості автомобіля марки «Honda Accord», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 , у розмірі 131 115,00 грн. В обґрунтування позовних вимог навів аналогічні доводи, вказані у відзиві щодо транспортного засобу (а.с. 88-93).

24.07.2024 представник позивача ОСОБА_1 адвокат Хорошайло Н.В. засобами системи «Електронний суд» подала до суду відповідь на відзив (а.с. 57-67). У відповіді на відзив представник позивача наголошує на тому, що договір купівлі-продажу квартири не містить застережень щодо купівлі нерухомості за особисті грошові кошти ОСОБА_2 , а, навпаки, договір містить згоду чоловіка ОСОБА_1 на придбання квартири його дружиною. Договір дарування грошових коштів у сумі 200 000,00 грн., який був підписаний 20.05.2014 між відповідачкою та її матір?ю ОСОБА_5 підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки сума договору перевищує п?ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Договір дарування грошових коштів від 20.05.2014 не є доказом того, що майно придбане за особисті кошти, оскільки є недопустимим доказом, допустимим міг би бути договір дарування посвідчений нотаріально. Більше того, договір дарування грошових коштів нібито був підписаний між відповідачкою та її матір?ю 20.05.2014. У відзиві представник відповідача зазначає, що в них не було можливості оформити договір дарування у нотаріуса, так як у цей день підписували договір купівлі-продажу майна. Незрозумілим залишається чому в цей день, не було можливості завірити цей договір нотаріально, якщо сторони вже були у нотаріуса. Щодо транспортного засобу, представник позивача зазначила, що відповідач дійсно перевіз транспортний засіб до Італії в жовтні 2022 року в місто Касталламмаре. У цьому місті проживали діти позивача та ОСОБА_2 , які виїхали з України в березні 2022 року у зв?язку з введенням воєнного стану на території України та проживали до 15.03.2024. Крім того, 16.03.2023 позивач ОСОБА_1 надав відповідачу та її матері ОСОБА_5 довіреність строком на три роки на право вчинення правочинів щодо управління та розпорядження транспортним засобом (продавати, обмінювати тощо), а також керування цим транспортним засобом з правом виїзду за кордон, з правом участі у міжнародному рейсі. Доводи представника відповідача про те, що ОСОБА_2 була позбавлена користуватися цим транспортним засобом є недостовірними.

08.10.2024 представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Ратич Т.М. звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів, а саме про витребування у Державної прикордонної служби України інформації про перетин кордону України (вивезення автомобіля марки «Honda Accord», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ) ОСОБА_1 за період з 01.09.2022 по день надання відповіді (а.с. 77-81).

У судовому засіданні 08.10.2024 було з`ясовано, що відзив та зустрічний позов поданий до суду у встановлений строк. Таким чином, після з`ясування думки учасників судового засідання, суд ухвалив прийняти зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя, до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, оскільки обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, адже вони виникають з одних правовідносин.

У судовому засіданні 26.11.2024 клопотання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ратича Т.М. про витребування доказів (а.с. 77-81) залишено без розгляду на підставі клопотання ОСОБА_4

26.11.2024 постановлено ухвалу щодо закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

21.04.2025 представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвокат Хорошайло Н.В. засобами системи «Електронний Суд» подала клопотання про долучення доказів (а.с. 115-119).

У судовому засіданні 10.06.2025 на підставі ч. 8 ст. 83 ЦПК України відмовлено у долученні до матеріалів справи та дослідженні судом наданих представником позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвокатом Хорошайло Н.В. доказів, оскільки пропущено строк подання до суду таких доказів.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвокат Хорошайло Н.В. просила задоволити первісний позов з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив, покликаючись на наведені доводи у таких. Наголошувала на тому, що спірне майно підлягає поділу в рівних частках між подружжям, оскільки придбане під час перебування сторін у шлюбі. Щодо задоволення зустрічного позову заперечила.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвокат Ратич Т.М. у судовому засіданні вказав, що підтримує зустрічний позов, просить такий задоволити. Крім того, вказав, що 25.04.2025 долучив письмову промову у судових дебатах, яку просить врахувати у нарадчій кімнаті. Наголосив на тому, що грошові кошти для купівлі квартири ОСОБА_2 подарувала її мама, тому нерухоме майно є її особистою власністю. Транспортний засіб перебуває у власності та користуванні ОСОБА_1 , у справі відсутні докази, що він перебуває у користуванні його довірителя. Крім наведеного, просив стягнути з ОСОБА_1 понесені ОСОБА_2 судові витрати на її користь.

Суд встановив:

Заочним рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 08.05.2023 у справі №447/254/23, яке набрало законної сили 08.06.2023, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, позов задоволено, ухвалено розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 20.07.2012 Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис №1439 (а.с. 4-5).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Вищевказаним рішенням суду встановлено наступне.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 20.07.2012 Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_4 від 17.01.2023.

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 17.01.2023 у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 .

Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 від 17.01.2023 у сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась донька ОСОБА_7 .

Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, сторони проживають окремо, спільне господарство не ведуть, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі заявника (а.с. 4-5).

Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири серії НАА 287778, укладеного 20.05.2014, посвідченого державним нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори Шолок О.Я., та зареєстрованого у реєстрі за №1848, ОСОБА_8 (продавець) передав, а ОСОБА_2 (покупець) прийняла у власність квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 і приватизовану земельну ділянку, площею 0,1173 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_4 . Ця квартира в цілому складається із двох житлових кімнат житловою площею 30,5 кв.м та одної кухні. Загальна площа квартири становить 52,1 кв.м. Продаж вчинено за 165 035,00 грн. (а.с. 10).

Пунктом 8 вищенаведеного договору купівлі-продажу квартири від 20.05.2014 передбачено, що продавцю відомо про згоду чоловіка покупця на укладення цього договору, що підтверджує заява ОСОБА_1 , справжність його підпису на якій засвідчено ОСОБА_9 , державним нотаріусом Новороздільської держнотконтори 20.05.2014 за реєстровим №1847 (а.с. 10 (зворот)).

Згідно з інформаційною довідкою №367722949, сформованою 28.02.2024, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна, квартира АДРЕСА_2 , на праві приватної власності належить ОСОБА_2 одноособово. 20.05.2014 державним нотаріусом Новороздільської державної нотаріальної контори Шолок О.Я. внесено запис про право власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2014, серія та номер: 1848 (а.с. 9).

Вищевказане також стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №21867780, сформованого 20.05.2014 нотаріусом Новороздільської ДНК Шолок О.Я. (а.с. 11).

Відповідно до довідки про оціночну вартість об?єкта нерухомості, а саме квартири АДРЕСА_2 , площею 51,2 кв.м, вартість такої складає 295 971,42 грн. (а.с. 12-13).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів, сформованого 18.04.2024, транспортний засіб марки «HONDA ACCORD», 2006 року випуску, VIN-код: НОМЕР_2 , з 05.10.2019 перебуває у власності ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі перереєстрації транспортного засобу на нового власника по договору укладеному в ТСЦ 4641 (а.с. 14-15)

Представник позивача за первісним позовом у якості доказу вищевказаного долучила знімок екрану із застосунку «ДІЯ», відповідно до якого власником транспортного засобу марки «HONDA ACCORD», реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 , є ОСОБА_1 (а.с. 15 (зворот)).

З копії інформаційно-консультаційної довідки від 01.05.2024, виконаної оціночною компанією ТОВ «Галтекс Плюс», ймовірна ринкова вартість об?єкта дослідження на території України, а саме колісного транспортного засобу марки «HONDA ACCORD», 2006 року випуску, VIN-код: НОМЕР_2 , складає 262 300,00 грн., що на дату дослідження за курсом НБУ складає 6 626,08 доларів США (а.с. 16-24, 28, 29).

Відповідно до копії довіреності серії НСЕ 269284, посвідченої 16.03.2023 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Чумак Н.М., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі та на виконання укладеного з повіреними усного договору доручення, цією довіреністю уповноважив ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , або ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , кожен з яких має право діяти самостійно, незалежно один від одного бути його представниками в органах нотаріату, у відповідному ТСЦ РСЦ МВС України, ЦНАП або в будь-яких інших установах, підприємствах, організаціях незалежно від їх підпорядкування та форм власності з питань, пов?язаних зі чиненням правочинів щодо управління та розпорядження автомобілем (продати, обміняти, здати в оренду, за ціну і на умовах на їх розсуд, застрахувати, передати в позичку) належний йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_7 , виданого ТСЦ 4641 05.10.2019, автомобіль марки «HONDA», модель «ACCORD», номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_8 , рік випуску 2006, колір - синій, тип ТЗ ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ ЗАГАЛЬНИЙ СЕДАН-В, реєстраційний номер НОМЕР_9 , зареєстрований на його ім?я в ТСЦ 4641 05.10.2019, дата першої реєстрації 28.03.2013. Для цього надав їм, кожному окремо, право керувати згаданим транспортним засобом під час здійснення визначених цією довіреністю повноважень, зокрема, з правом виїзду за кордон, з правом участі у міжнародному русі; визначати на власний розсуд місце стоянки автомобіля; зняти транспортний засіб з обліку, якщо в ньому буде потреба; реєструвати/перереєстровувати транспортний засіб та вчиняти інші, передбачені даною довіреністю правочини (а.с. 60).

З супровідного листа до копії листа Міністерства юстиції Італійської Республіки від 03.07.2024 англійською та італійською мовами, надісланих ОСОБА_1 у справі про повернення із Італійської Республіки в Україну неповнолітніх дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , відповідно до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, вбачається, що за результатами розслідування італійської поліції діти відвідували школу в місті Касталламмаре до 15.03.2024, а потім переїхали в місто Едмонтон, Канада. У формі про переїзд за кордон, яка подавалась в школу, зазначено, що переїзд був зумовлений робочими причинами (а.с. 62).

Відповідно до копії договору дарування грошових коштів від 20.05.2014, укладеного між ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , (дарувальником) та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (обдаровуваною), дарувальник передала безоплатно обдаровуваному, а обдаровуваний прийняв у дар від дарувальника грошові кошти в сумі 200 000,00 грн., що на день передачі становить 17 064,85 доларів США, для купівлі квартири АДРЕСА_2 (а.с. 45).

Пунктом 6 вищезгаданого договору дарування грошових коштів від 20.05.2014 сторони визначили, що відмовляються від нотаріального посвідчення даного договору (а.с. 45).

До зустрічного позову представник позивача за зустрічним позовом адвокат Ратич Т.М. доказів не долучав.

Оцінка суду.

На підставі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу України.

На підставі ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Таким чином, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 20.07.2012 по 08.06.2023.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 СК України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Вказане наведено у постановах ВС від 05.09.2018 у справі №709/494/16-ц, провадження №61-19909св18 та від 20.05.2019 у справі №360/303/17-ц, провадження №61-410св18.

Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові ВСУ від 24.05.2017 у справі №6-843цс17 та постановах ВС від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі №404/1515/16-ц.

Згідно пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Тобто, вказані норми права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тих обставин, зокрема, хто є набувачем за договором, або забудовником будівлі, або на чиє ім`я було зареєстровано право власності на таку річ.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

Відповідно до ч. 3 та 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

За правилами ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Таким чином, з наведеного вбачається, що власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно з положеннями ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Щодо первісної позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділу квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, та визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цієї квартири, суд звертає увагу на наступне.

Пунктами 2-3 частини 1 статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 адвокат Ратич Т.М. на підтвердження позиції про придбання ОСОБА_2 спірної квартири покликався на те, що між ОСОБА_2 та її матір?ю ОСОБА_5 було укладено договір дарування грошових коштів від 20.05.2014, відповідно до умов якого ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_2 200 000,00 грн. на придбання спірної квартири (а.с. 45).

Тобто як на спростування презумпції спільної сумісної власності на спірне майно представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом посилається на придбання 20.05.2014 квартири за особисті кошти, які ОСОБА_2 20.05.2014 отримала від своєї матері, що підтверджується договором дарування коштів, укладеним між ними у цей самий день у простій письмовій формі.

Згідно з ч. 5 ст. 719 ЦК України, договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Дана норма була викладена у такій редакції і станом на день укладення договору дарування.

Враховуючи, що 200 000,00 грн. є сумою, що перевищує п?ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тому договір дарування зазначеної суми підлягав нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 220 ЦК України, в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові ВС від 08.05.2024 у справі №450/3740/21, провадження №61-18181св23.

З огляду на викладене відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 не надала належних і допустимих доказів придбання спірного майна за особисті кошти.

Щодо позовної вимоги відносно поділу транспортного засобу марки «HONDA ACCORD», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 , залишення його в користуванні ОСОБА_2 та стягнення з останньої на користь ОСОБА_1 вартості 1/2 частки у розмірі 131 115 гривень 00 копійок, то така підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України, виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2024 у справі №209/3085/20, провадження №14-182цс21, ВП ВС зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі №916/1415/19 (пункт 6.13), від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (постанова ВП ВС від 22.09.2020 у справі №910/3009/18 (пункт 63)).

Згідно з ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Позивач за первісним позовом не претендує на те, щоб залишити автомобіль собі у користування, просить поділити такий, стягнувши з відповідача за первісним позовом компенсацію йому за цю частку, оскільки транспортний засіб перебуває у користуванні відповідача за первісним позовом, а саме транспортний засіб було вивезено за кордон, де проживали вона з дітьми, що не заперечив представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 у судових засіданнях. Крім того, позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 було видано нотаріально посвідчену довіреність на ім?я відповідача за первісним позовом та її матері (колишній тещі позивача за первісним позовом) ОСОБА_5 для здійснення правочинів від його імені, оскільки право власності на транспортний засіб було зареєстроване за ОСОБА_1 позивачем за первісним позовом.

Транспортний засіб перебуває за кордоном, про що не заперечують обидві сторони. Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 08.10.2024 звертався до суду з клопотанням про витребування доказів, а саме про витребування у Державної прикордонної служби України інформації про перетин кордону України (вивезення автомобіля марки «Honda Accord», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3 ) ОСОБА_1 за період з 01.09.2022 по день надання відповіді (а.с. 77-81), проте, у судовому засіданні 26.11.2024 просив залишити таке без розгляду.

Водночас, ВП ВС у постанові від 08.02.2024 у справі №209/3085/20, провадження №14-182цс21, виснувала, що визначений у ч. 4 ст. 71 СК України принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України, треба застосовувати до правовідносин, які виникають у разі звернення одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права власності іншого з подружжя (відповідача) на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. З метою гарантування виплати компенсації вартості частки, на яку позивач просить припинити право власності відповідача, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає засадам справедливості, розумності та добросовісності (стаття 7 СК України), бо відповідач надає згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи гарантоване грошове відшкодування.

Якщо позивач просить припинити не право власності відповідача на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації, а своє право на частку у цьому майні та стягнути компенсацію з відповідача, то на ці правовідносини поширюються, зокрема, положення ч. 2 ст. 364 ЦК України. Відповідний припис передбачає, що співвласник, частку якого у майні не можна виділити в натурі, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Заявляючи вимогу про припинення права власності на частку у праві спільної власності, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, як правило, не згоден її виплачувати, що і є суттю спору. Тому відповідач не має наміру вносити відповідні кошти на депозитний рахунок суду. Залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того із подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею надалі. Тоді як інший із подружжя, як правило, не має такої можливості, хоча залишається співвласником.

Частина 5 статті 71 СК України не встановлює вимогу про обов`язкове внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на майно й отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.

Таким чином, суд прийшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову.

Водночас, суд зауважує, що сторонами не заперечується, що транспортний засіб придбаний у шлюбі і є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 пред`явила таку вимогу до відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 . Однак, позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 не ставиться вимога про визнання автомобіля спільною сумісною власністю, позивач за первісним позовом просить поділити майно, набуте сторонами у шлюбі, що по своїй суті можна розцінювати як визнання даної позовної вимоги за зустрічним позовом.

Тому позовна вимога про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортного засобу марки «HONDA ACCORD», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , підлягає до задоволення. У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити з вищенаведених у мотивувальній частині рішення підстав.

Щодо розподілу судових витрат у справі слід вказати таке.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі відмови у позові на позивача. Враховуючи те, що суд прийшов висновку про наявність задоволення первісного позову та часткового задоволення зустрічного позову (його немайнової компоненти), враховуючи те, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору на підставі п. 12, 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», із застосуванням правових висновків, викладених в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.07.2024 у справі №567/79/23, провадження №61-16782 св 23, та ухвалі ВП ВС від 11.09.2024 у цій справі, оскільки є учасником бойових дій згідно посвідчення серії НОМЕР_10 , виданого 08.02.2024 (а.с. 8 (зворот)), копії довідки №6119 від 08.07.2024, виданої командиром ВЧ НОМЕР_11 , про те, що солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_11 з 30.05.2023, відсутні підстави для стягнення з відповідача за первісним позовом судових витрат. Сума сплаченого судового збору за зустрічним позовом розподілу між сторонами не підлягає та залишається за позивачем за зустрічним позовом.

Водночас, до витрат, пов?язаних із розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів, тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Крім цього, зі змісту ч. 4 ст. 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18).

Вказане міститься у постанові ВС від 31.01.2025 у справі №758/5917/21, провадження №61-1515св24.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).

Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.

У постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі №211/3113/16-ц, від 06.11.2020 у справі №760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вказувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови ВП ВС від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц).

У позовній заяві представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом адвокат Хорошайло Н.В. вказала, що попередній (орієнтовний) розмір понесених відповідачем витрат на правову допомогу складає 12 000,00 грн.

Згідно ордеру на надання правничої допомоги серії АА №1439799 адвокат Хорошайло Наталія Вікторівна є представником ОСОБА_1 на підставі договору про надання правової допомоги №12 від 12.04.2024 (а.с. 30).

На підтвердження факту отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат, представником позивача подано ордер (а.с. 30), копію договору про надання правової допомоги №12 від 12.04.2024 (а.с. 65-66), копію акту наданих послуг №83 від 06.05.2024 (а.с. 29 (зворот)), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №000701 (а.с. 30 (зворот)).

Отже, керуючись вищенаведеними нормами чинного цивільного процесуального законодавства, беручи до уваги викладені правові висновки, що містяться у постановах ВС, за результатами дослідження та оцінки долучених до матеріалів справи доказів щодо понесення витрат на правову допомогу у їх сукупності, з урахуванням кількості судових засідань у справі (чотири судових засідання, а саме: 08.10.2024, 26.11.2024, 31.03.2025 та 10.06.2025), складності справи, враховуючи позицію представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом адвоката Ратича Т.М., викладену ним у відзиві та висловлену у судових засіданнях, вимоги позивача за первісним позовом з приводу стягнення витрат на професійну правничу допомогу адвоката є обґрунтованими та підлягають до задоволення у розмірі 12 000,00 грн.

Керуючись ст. 57, 60, 61, 63, 65, 68, 69, 70, 71, 114 СК України, ст. 15, 16, 220, 325, 364, 368, 372, 719 ЦК України, ст. 4, 12, 13, 81, 133, 137, 141, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, у х в а л и в:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволити.

Здійснити поділ майна квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Поділити транспортний засіб марки «HONDA ACCORD», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN-код: НОМЕР_2 , залишивши його в користуванні ОСОБА_2 та стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість 1/2 частки у розмірі 131 115 (сто тридцять одна тисяча сто п?ятнадцять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у справі у розмірі 2 791 (дві тисячі сімсот дев?яносто одна) гривня 35 копійок.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною власністю подружжя, поділ спільного майна подружжя та зобов`язання вчинити дії задоволити частково.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 транспортний засіб марки «HONDA ACCORD», 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_12 .

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце реєстрації проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_13 .

Повний текст рішення складено 23.06.2025.

Суддя Головатий А.П.