Справа №463/5487/25
Провадження №4-с/463/19/25
УХВАЛА

про відмову у відкритті провадження

19 червня 2025 року суддя Личаківського районного суду м. Львова Білоус Ю.Б., розглянувши скаргу адвоката Беня Богдана Зіновійовича в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа: Личаківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), арбітражний керуючий Опришко Олег Зіновійович на бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з майна,

встановив:

адвокат Бень Богдан Зіновійович в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою в порядку ст.447-447-1 ЦПК України на бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з майна.

Просить суд: визнати бездіяльність Личаківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції щодо незняття арешту на майно боржника ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) неправомірною і зобов`язати Личаківський відділ державної виконавчої служби у М. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скасувати арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження ОСОБА_1 . (ІПН НОМЕР_1 ) у виконавчому провадженні 21683485, від 18.10.2010.

Скаргу мотивує тим, що 28.05.2025 звернувся до Личаківського ВДВС з заявою про скасування накладеного арешту у 2010 році. Заява мотивована наступним:

01.11.2010 року внесено запис №10432318, яким відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження (ВП 21683485. 18.10.2010. Личаківський ВДВС ЛМУЮ, державний виконавець Сидій О.В.). накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 . Ухвалою Господарського суду Львівської області у справі від 11 від 01.10.2012 року у справі №5015/7036/12 про банкрутство ФОП ОСОБА_1 вимоги кредиторів погашено, провадження у справі про банкрутство припинено. Відновідно до ч. 2 ст. 14 ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», яка була чинна на момент прийняття вказав судової ухвали вимоги конкурсних кредиторів, що заявлені після закінчення строку, встановленого для їх подання, або не заявлені взагалі, не розглядаються і вважаються погашеними. Аналогічно, у відповідності до частин 6, 7 ст. 133 Кодексу України з процедур банкрутства вимоги, не задоволені через недостатність майна боржника, вважаються погашеними, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, всі вимоги всіх кредиторів погашені ще у 2012 році, однак до цього часу є чинним арешт, який накладався в межах виконавчого провадження у 2010 році, кредиторські вимоги у якому також погашені. Листом від 02.06.2025 №B6/25166 Личаківський ВДВС відмовив у задоволенні заяви і скасуванні арешту, оскільки виконавцем арешт знімається у випадках, передбачених ч. 4 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження», а у інших випадках - за рішенням суду.

Оглянувши скаргу та додані до неї матеріали суддя приходить до висновку, що у відкритті провадження за скаргою слід відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Положеннями ч.ч.1-2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Аналіз вищенаведених положень ч.1 ст.448 ЦПК України та ч.ч.1-2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави стверджувати про те, що до місцевого суду загальної юрисдикції може бути подано стороною виконавчого провадження (стягувачем чи боржником) в порядку вимог ЦПК України скаргу на рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби лише щодо виконання судового рішення, прийнятого за правилами ЦПК України.

Положеннями чинного ЦПК України не закріплено правових наслідків подачі у порядку цивільного судочинства скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору.

Поряд з цим, у відповідності до роз`яснень, наданих в пункті 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», у випадку подання у порядку цивільного судочинства скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі й під час виконання виконавчих написів нотаріуса, суддя має відмовити у відкритті провадження за скаргою на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК (пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК в новій редакції), а, помилково прийнявши скаргу до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК (пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК в новій редакції).

Як вбачається з матеріалів скарги скаржником у поданій скарзі заявлено вимогу про визнання неправомірною бездіяльності державного виконавця щодо незняття арешту з майна у виконавчому провадженні ВП 21683485 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 21.09.2010 року №б/н, виданої 21.09.2010 року Личаківським ВДВС Львівського МУЮ щодо стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 104924,49 грн. Вказане стверджується долученою до матеріалів скарги інформацією, яка зафіксована у листі державного виконавця вих. №В6/25166 від 02.06.2025 року, адресованому адвокату Беню Б.З.

Частиною 2 статті 74 ЗУ «Про виконавче провадження» прямо передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Частиною 1 статті 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Статтею 20 КАС України розмежовано предметну юрисдикцію місцевих загальних судів та окружних адміністративних судів.

Відповідно до ч. 1 ст.20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні:

1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності;

2) адміністративні справи, пов`язані з виборчим процесом чи процесом референдуму;

3) адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України;

4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті;

5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Відповідно до ч. 2 ст. 20 КАC України окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.

Стаття 20 КАС України розмежовує предметну підсудність адміністративних судів, та обмежує розгляд справ з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, а саме - щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої статті 20 КАС України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 382/389/17 зазначено, що імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 381/2126/18 , від 12 червня 2019 року у справі №370/1547/17 , від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1288/15 , від 03 квітня 2019 року у справі № 370/1034/15-ц.

Правові висновки про належність до юрисдикції адміністративних судів розгляду вимог щодо оскарження постанов виконавця про накладення штрафів, неодноразово викладалися у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справах № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18) та № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 20 вересня 2018 року у справі № 821/872/17 (провадження № 11-734апп18), від 17 жовтня 2018 року у справі № 826/5195/17 (провадження № 11-801апп18), від 16 січня 2019 року у справі № 279/3458/17-ц (провадження № 14-543цс18) від 09 жовтня 2019 року у справі № 758/201/17 (провадження № 14-468цс19), від 19 травня 2020 року у справі № 754/2223/15-ц (провадження № 14-568цс19), від 18 серпня 2021 року у справі №463/4691/20 (провадження № 61-8303св21).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №2610/27695/2012 (провадження № 14-37цс21) також звернуто увагу на відмінності між правовою природою штрафів, які може накласти державний виконавець та роз`яснено юрисдикцію оскарження постанов державного виконавця у разі їх накладення та стягнення.

Зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 29 березня 2023 року, справа № 585/2436/21, провадження № 14-8цс23, якою справу повернуто на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, зазначено, що Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово робила висновок про те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. До юрисдикції адміністративних судів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Зважаючи на те, що скаржником подано у порядку цивільного судочинства скаргу на бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з майна у виконавчому провадженні ВП 21683485 з примусового виконання постанови про стягнення з боржника виконавчого збору від 21.09.2010 року №б/н, виданої 21.09.2010 року Личаківським ВДВС Львівського МУЮ, то суд приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження за скаргою на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, так як скарга не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Поряд із цим, на виконання вимог ч.5 ст.186 ЦПК України суддя вважає за необхідне роз`яснити скаржнику його право звернутись за захистом своїх прав із зазначеними вимогами в порядку адміністративного судочинства до Львівського окружного адміністративного суду.

Керуючись ст. 186,447,448 ЦПК України, суддя,

постановив:

Відмовити у відкритті провадження за скаргою адвоката Беня Богдана Зіновійовича в інтересах ОСОБА_1 , заінтересована особа: Личаківський відділ державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), арбітражний керуючий Опришко Олег Зіновійович на бездіяльність державного виконавця щодо незняття арешту з майна.

Роз`яснити скаржнику право звернутись із зазначеними вимогами в порядку адміністративного судочинства до Львівського окружного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена до Львівського апеляційного суду в порядок та строки, передбачені ст.ст.354,355 ЦПК України.

Суддя: Білоус Ю.Б.