н/п 2/490/2434/2021 Справа № 490/6220/13-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2025 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Гуденко О.А., при секретарі Вознюк Д.І., за участі представника позивача адвоката Петровського Д.О., представника відповідача адвоката Білика С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

В С Т А Н О В И В:

12.06.2013 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 про визнання права власності на земельну ділянку площею 0,05га, що розташована в АДРЕСА_1 .

В обгрунтування позову посилався на те, що 16 березня 2004 року він придбав у ОСОБА_3 згідно нотаріально посвідченого договру купівлі-продажу земельну ділянку, загальною площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 за 5200 грн.Нотаріусом зроблено відмітку про перехід дол нього права власності на вказану земельну ділянку у Державному акті на право приватної власності на землю серії МК за реєстровим № 814 від 02.06.1994 року. На підставі нотаріально посвідченого договру купівлі-продажу від 29.11.2002 року він також є власником жилого будинку , розташованого на земнльній ділянці загальною площею 561 кв.м. по АДРЕСА_1 , який раніше належав ОСОБА_4 26.10.2010 року він придбав , а ОСОБА_4 , продав згідно нотаріально посвідченого договру купівлі-продажу земельну ділянку , загальною пощею 561 кв.м., яка прилягає до придбаного раніше будинку по АДРЕСА_1 .

Таким чином, на час звернення до суду позивач вважав себе власником двох земельних ділянок: земельну ділянку площею 500 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 - яка значилася ще з 1989 року, та на земельну ділянку площею 561 кв.м., що розташована в АДРЕСА_1 - яка з 1989 по 1993 роки значилася під номером АДРЕСА_2 .

Проте його право власності на спірну земельну ділянку 500 кв.м. оспорюється, оскільки відповідно до рішення № РВ-013 від 09.04.2013 року Державного кадастрового реєстратора Управління ДЕржземагенства Миколаївського району у Миколаївській області йому було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої ділянки або її частини.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 23 червня 1984 року № 214 ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка для будівництва індивідуальних житлових будинків площею 500 кв.м. - по АДРЕСА_1 ; а ОСОБА_6 була виділена земельна ділянка для будівництва індивідуальних житлових будинків площею 500 кв.м. - по АДРЕСА_2 .

На підставі вказаного рішення ОСОБА_6 , було відведено в натурі земельну ділянку, площею 500 кв.м., по АДРЕСА_2 , про що видано Акт від 15.03.1990 року, а ОСОБА_5 - було відведено в натурі земельну ділянку, площею 500 кв.м., по АДРЕСА_1 , про що видано Акт від 12.02.1993 року.

У 1993 році ОСОБА_6 , прийняв рішення про продаж свого домоволодіння ОСОБА_7 та отримав від Виконкому Центральної райради витяг з рішення № 73 від 23.04.1993 року "Про продаж недобудованого жилого будинку " з дозволом на продаж - проте в цьому витягу з невідомих причн замість АДРЕСА_2 - зазначено АДРЕСА_1 . При цьому земельна ділянка, закріплена за ОСОБА_5 , також залишилася без змін. Отже, з кевітня 1993 року існує в натурі дві різні земельні ділянки площею 500 кв.м., які фактично рахуються за однією адресою , але за різними власниками.

03.06.1993 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу , відповідно до якого ОСОБА_4 придбав у власність незакінчене будівництво з відповідною земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 .

01.03.1996 року рішенням ММР № 61 "Про відвеедння, доадакове відведення і надання у прватну власність земельних ділянко громадянам" ОСОБА_4 , передано у приватну власність земельну ділянку площею 561 кв.м. по АДРЕСА_1 .

На підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2010 року власником цієї ділянки став позивач.

Відповідно до рішення Миколаївської міської ради від 12 лютого 1993 року № 16/11 та договору купівлі-продажу від 6 жовтня 1993 року ОСОБА_5 продав земельну ділянку площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 ОСОБА_8

02.06.1994 року на виконання рішення ММР від 12.02.1993 № 16/111 та договру купівлі-продажу від 18.10.1993 року, ОСОБА_9 , отримав Державний Акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 ..

16 березня 2004 року згідно договору купівлі-продажу № 674 ОСОБА_8 продав вказану земельну ділянку ОСОБА_1 - позивачу у справі.

Отже, з квітня 1993 року існує в натурі дві різні земельні ділянки за однією адресою, але за різними власниками

У жовтні 2010 року він звернувся до Управління земельних ресупрсів для отримання відповідних Актів на право на землю. В Управлінні було виявлено , що існує генеральний план індивідуальної забудови по провулку Палубному, який погоджений головним архітектором міста, та на цьому плані нумерація індивідуальної забудови змінена з ліва- направо, а ще існував попередній план, який нге був заьверджений головним архітектором - де нумерація ділянко йшла з права-наліво.

Таким чином, Державний Акт про право приватної власності на землю площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_10 , придбав у 2004 році, видавався ОСОБА_5 , за незатвердженим планом , а Державний Акт ОСОБА_11 ,С на землю площею 561 кв.м. по АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_10 , придбав у 2010 році - видавася вже за затвердженим планом.

В жовтні 2016 року представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_12 надав письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що розбіжності у нумерації земельних ділянок АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 позивач поснює "відкорегованим топопланом, який погоджений з головним архітектором міста ".Проте цей план не є правовстановлюючим документом на право власності на землю, натомість право власності позивача на спірну земельну ділянку так і не зареєстровано. Позивач фактично тричі викупав земельну ділянку по АДРЕСА_1 : 29.11.2002, 12.03.2004 та 26.10.2010 року - отже з 2002 року у нього було достатньо часу, що привести свою валсність до вимог чинного законодавства, які він проігнорував.

ОСОБА_2 , на той час вже будучи власником сусудінього домоволодіння, викупив у громади міста вказану земельну ділянку 22.12.2011 року , проте ОСОБА_1 , чинив перешкоди у користуванні ним цією землею, блокував під`їзди. Рішенням суду у справі № 1423/20100/2012 було встанволено неправомірність та безпідставність тверджень ОСОБА_1 .

В серпні 2019 року Миколаївською міською радою надано відзив на позов, в якому просять відмовити у задволенні позову в повному обсязі.Зазначають, що ОСОБА_2 , правомірно набув право власності на земельну ділянку, площею 755 кв.м. по АДРЕСА_1 . Крім того, матеріалами спрваи підтверджується перехід права власності до ОСОБА_1 , прваа власності на житловий будинок та земельну ділянку, площею 561 кв.м., за адресою АДРЕСА_1 від ОСОБА_4 , який в свою чергу набув цю нерухомість від ОСОБА_6 . Державний Акт на право власності на земельну ділянку АДРЕСА_2 не видавася. Вважають, що двічі відбулася купівлі-продаж земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Рішення сесії міської ради від 04.09.2009 № 36/60 щодо надання ОСОБА_2 в оренду земельної ділянки по АДРЕСА_3 прийнято в межах чинного законодавства.

29.03.2021 року представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Білик С.І. надав суду додаткові письмові пояснення по суті спору . Звернув увагу суду на те, що ОСОБА_1 умисно не реєстрував спірну земельну ділянку , щоб уникнути відповідальності за ЗУ "Пр боротьбу з корупцією", а співпадіння адрес земельних ділянко Копієвського та ОСОБА_13 використав для укриття земельної ділянки від реєстрації. Спірна земеоьна ділянка, яку позивач вважає за № 23 , була вільною, ні за ким не зареєстровано, отже ОСОБА_14 звернувся з правомірним клопотанням про передання йому цієї діялнки у опенду , апотім у власність. Отже, позивач не може в судовому порядку захистити своє право власності , якого в нього і немає в розумінні ст. 125 ЗК України.

23.12.2021 року представник відповідчаа ОСОБА_2 адвокат Білик С.І. надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у позовних вимогах в повному обсязі, посилаючись на раніше виклдаені в письмових поясненнях заперечення , оскільки обставини, виклдаені в позові не відповідають фактичним обставинам та наявним доказам, а вимоги позивача суперечать нормам матеріального та процесуального права.

01.11.2023 року ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва відкрито провадження у вказаній справі.

Заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21.04.2016 року позов задоволено.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.07.2016 року вищезазначене заочне рішення суду від 21.04.2016 року скасовано. Призначено справу до розгляду.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.01.2017 року вказаний позов залишено без розгляду.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 10.03.2017 року вищезазначену ухвалу суду від 26.01.2017 року скасовано, справу направлено до того ж суду для розгляду.

16.03.2017 року матеріали справи повернулись до канцелярії Центрального районного суду м. Миколаєва.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.03.2017 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Чулупа О.С.

На підставі розпорядження керівника апарату Центрального районного суду м. Миколаєва Мізюна Р.І. від 10.02.2021 року проведено повторний автоматизований розподіл судової справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2021 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.

Згідно Розпорядження в.о. керівника апарату суду від 03.06.2022 року "Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу справи" в зв`язку з увільненням від виконання обов`язків судді ОСОБА_15 , на час мобілізації - справу передано на повторний розподіл справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.06.2022 року дану справу розподілено на суддю Гуденко О.А. та передано останній в зв`язку з особливостями роботи суду у воєнний час - 29 червня 2022 року.

Попереднім складом суду постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначити проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою судді Гуденко О.А. від 11.07.2022 справу прийнято до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження та призначити проведення підготовчого судового засідання.

Ухвалою суду від 18.12.2023 року закрито підготовче провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

10 грудня 2024 року до канцелярії суду від представника позивача адвоката Петровського Д.О. надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій він остаточно просить суд :

- визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 500 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , придбану за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16.03.2004 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 , посвідченим приватним нотаріусом Лашиною О.П. та зареєстрованим в реєстрі №674 , та названу у договорі як земельна ділянка за адресою : АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 10.12.2024 року прийнято уточнену позовну заяву від 10 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку. Ухвалено в подальшому розглядати справу з урахуванням змінених позовних вимог.

13 червня 2024 року надійшла заява від ОСОБА_2 , де зазначено , що за інформацією поширеної в мережі Інтернет сином відповідача ОСОБА_16 його батько - ОСОБА_8 помер за кордоном , де його кремували.

Ухвалою суду від 13.06.2024 року витребувано у Центрального відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) копію актового запису про смерть ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м.Миколаєва від 12.07.2024 року витребувано у Комунального підприємства Миколаївської міської ради "Миколаївська ритуальна служба", що знаходиться за адресою м.Миколаїв, вул.Степова, 35 , інформацію про те, чи дійсно було здійснено поховання ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якщо так - то надати інформацію про дату та місце його смерті.

На адресу суду надійшла відповідь від Комунального підприємства Миколаївської ритуальної служби , що ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та похований 09.03.2024 року на Міському кладовищі м.Миколаєва в секторі №27 старий.

Ухвалою суду від 01.10.2024 року витребувано у Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області відомості щодо відкриття спадкової справи ( за наявності надати належним чином завірену копію) та витяг зі спадкового реєстру щодо відкриття спадкової справи до майна померлого ОСОБА_8 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

11.11.2024 року на адресу суду від Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської обл., надійшла інформація про відсутність заведеної спадкової справи.

Враховуючи, що відповідач у справі - ОСОБА_8 помер, а вжитими судом заходами правонаступництво судом не встановлено, то суд вважав за необхідне провадження у даній справі в частині вимог до відповідача ОСОБА_8 закрити.

Ухвалою суду від 10.12.2024 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_8 , Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку , в частині вимог до ОСОБА_8 - закрито на підставі п.7 ч. 1 ст.255 ЦПК України .

Продовжено розгляд справи за позовною заявоюОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку.

24.01.2025 року від представника відповідача ОСОБА_14 адвоката Білика С.І. надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому просив відмовити у позові за безпідставністю та відсутністю порушеного права позивача.

В лютому 2025 року надійшов відзив на уточнену позовну заяву від представника відповідача Миколаївської імсської ради, в якому просили відмовити у задоволенні позову.

Позивач в судове засідання не з`явився, направив свого представника адвоката Петровського Д.О., який підтримав вимоги позову, просив задовольнити уточнену позовну заяву з викладених підстав.

Відповідач в судове засідання не з`явився, направив свого представника адвоката Білика С.І., який заперечив вимоги позову, просив відмовити у задволенні позову з викладених в письмових поясненнях підстав. Зауважив, що земельна ділянка № НОМЕР_1 з 1993 по 2009 роки була вільна від забудов і нікому у власність не передавался . Ділянка, площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_8 , являється двійником ділянки ОСОБА_4 , її межі та адреса співпадають з ділянкою останнього, дані про неї в облікових реєстрах відсутні.Відповідно до положень Земельнго кодексу України позивач був зобов`язаний впорядкувати документи з землеустрою відносно ділянки, яку придбав у ОСОБА_8 , проте ці вимоги закону він проігнорував. Він в позові лише робить припущення, ніби-то йому на праві власності належить земельна ділянка по АДРЕСА_2 , яка в договорі з ОСОБА_8 , записана під номером АДРЕСА_1 . Проте рішення суду не може грунтуватися на припущеннях. Отже, позивач звернувся до суду за відсутності порушеного, невизнаного чи оспорюваного права, яке підлягає судовому захисту.

Представник Миколаївської міської ради надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника ММР, рішення прийняти відповідно до норм діючого законодавства з урахуванням позиції, викладеної у відзиві.

Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів від 23 червня 1984 року № 214 ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка для будівництва індивідуальних житлових будинків площею 500 кв.м по АДРЕСА_1 ; ОСОБА_6 була виділена земельна ділянка для будівництва індивідуальних житлових будинків площею 500 кв.м по АДРЕСА_2 .

Згідно Акту головного управління архітектури та містобудування м.Миколаєва ОСОБА_6 15.03.1990 року земельна ділянка площею 500 кв.м по АДРЕСА_2 була відведена в натурі.

Згідно витягу з рішення Виконкому Центральної райради № 73 від 23.04.1993 року "Про продаж недобудованого жилого будинку " дозволену ОСОБА_6 продаж недобудованого житлового будинку 27% готовності по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 .

03.06.1993 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу , відповідно до якого ОСОБА_4 придбав у власність житловий будинок незакінчений будівництвом за адресою АДРЕСА_1 .У цьому договорі зазначено, що цей будинок належить продавцю на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки, що посвідчений нотаріально 25.10.1990 за №2-4416, зареєстрованого в Миколаївському БТІ 02.11.1990 за № 70, є невід`ємною частиною цього договору.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 , введено в експлуатацію закінчений будівництвом житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно Договору купівлі-продажу від 29.11.2002 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 придбав житловий будинок з відповідними господарськими спорудами за адресою АДРЕСА_1 , що розташований на земельній ділянці, площею 561 кв.м. за цією ж адресою.

01.03.1996 року рішенням ММР № 61 "Про відведення, додаткове відведення і надання у прватну власність земельних ділянко громадянам" ОСОБА_4 передано у приватну власність додаткову земельну ділянку площею 61 кв.м. , отже загальна площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 становить 561 кв.м.

03.04.1996 року ОСОБА_4 отримав Державний акт про право приватної власності на земельну ділянкупо АДРЕСА_1 , загальною площею 561 кв.м. та правильної прямокутної конфігурації.В Державному акті чітко зазначено, що сусідні земельні ділянки мають адреси - АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 без номера(!). Адреса ділянки не вказана.

На підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2010 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_1 купив цю земельну ділянку, площею 561 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , про що приватним нотаріусом Ласурія С.А, зроблено також відповідний напис про перехід права власності на державному акті.

Згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів земельна ділянка (кадастровий номер :15:025:0025), площею 561 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_1 - реєстрація права власності здійснена приватним нотаріусом 26.10.2010 року .

За договором купівлі-продажу від 06 жовтня 1993 року ОСОБА_5 продав земельну ділянку площею 500 кв.м. по АДРЕСА_1 ОСОБА_8 .Також на договорі купівлі-продажу земельної ділянки міститься реєстраційний напис про те, що земельна ділянка зареєстрвоана в КП ММБТІ за реєстровим № 52. 18.10.1993 року на підставі Державного Акту за реєстровим № 410.

Суд звертає увагу , що в Державному Акті на право приватної власності на землю за реєстровим номером № 410 від 24.09.1993 року , виданому на підставі рішення ММР від 23.06.89 № 214 та від 12.02.1993 № 16/11 , про надання у власність ОСОБА_5 земельної ділянки, площею 0,05 га - адреса цієї земельної ділянки не зазначена, а лише зазначено, що вона знаходиться між земельним ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .

02.06.1994 року на виконання рішення ММР від 12.02.1993 № 16/11 та договору купівлі-продажу від 18.10.1993 року, ОСОБА_8 , отримав Державний Акт№ 814 на право приватної власності на земельну ділянку площею 500 кв.м. правильної прямокутної конфігурації. В Державному акті чітко зазначено, що сусідні земельні ділянки мають адреси - АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 відповідно, а лінії від В до Г з ділянкою по провулку. Адреса ділянки не вказана. Також на договорі купівлі-продажу земельної ділянки міститься реєстраційний напис про те, що земельна ділянка зареєстрована в КП ММБТІ за реєстровим № 52. 18.10.1993 року.

16 березня 2004 року згідно договору купівлі-продажу № 674 ОСОБА_8 продав земельну ділянку, площею 0,05 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 - позивачу у справі. В договорі зазначено, що відчужувана земельна ділянка належить продавцеві на підставі Державного Акту від 02.06.1994 року за № 814.

Матеріалами справи підтверджується, що 08 квітня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до відповідних органів про виготовлення технічної документації з землеустрою на земельну ділянку площею 0,05 га по АДРЕСА_1 . На його замовлення того ж дня 08.04.2013 була виготовлена технічна документація, з якої вбачається, що сусідні земельні ділянки мають нумерацію № 21 та № 23 і ця ділянка має неправильну прямокутну форму. При чому, під зщемельною ділЯнкою № 23 значиться земельна ділянка, на якій розташовано житловий будинок самого ОСОБА_1 і яка зареєстрована за ним на праві власнсоті за адресою також АДРЕСА_1 .

При цьому, 08.04.2013 року згідно Акту , складеному представником Миколаївської рф Центру ДЗК без пристуності суміжних землекористувачів Чмирь С.М. прийняв межові знаки по конфігурації цієї ділянки на зберігання . Суд не може прийняти до уваги вказаний Акт, оскільки матеріалами справи підтверджується, що між суміжними користувачами принаймні з 2010 року вже йшов фактичний, а згодом і судовий спір щодо цієї земельної ділянки, про що ОСОБА_1 , , як ініціатору цих спорів, було достовірно відомо.

Відповідно до рішення № РВ-013 від 09.04.2013 року Державного кадастрового реєстратора Управління Держземагенства Миколаївського району у Миколаївській області ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру ( на підставі саме цієї технічної документації, виготовленої 08.04.2013 року з такою нумерацією) з підстав знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої ділянки або її частини.

ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2002 року . В подальшому 17 березня 2004 року на земельну ділянку під вказаним будинком, однак в більшому розмірі, а саме площею 633 кв.м. відповідачеві видано державний акт № 514 на право власності на вказану земельну ділянку по АДРЕСА_3 .

04 вересня 2009 року Миколаївська міська рада прийняла рішення № 36/60 «Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району м.Миколаєва», у пункті 3 розділу 4 якого ухвалювалось:

«3. Затвердити проект землеустрою щодо відведення в оренду терміном на 25 років земельної ділянки площею 755 кв.м, з віднесенням її до земель індивідуального житлового будівництва, за рахунок земель домоволодіння АДРЕСА_4 .

3.1.Земельна ділянка має обмеження у використанні, згідно з КООВЗД: типу 01.05.02 прибережні захисні смуги вздовж річок, навколо водойм та на островах.

3.2.Дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки наданий рішенням міської ради від 18.06.09 №35/47.

3.3.Надати ОСОБА_2 в оренду терміном на 25 років земельну ділянку площею 755 кв.м для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_3 ».

На підставі цього рішення 16 жовтня 2009 року між Миколаївською міською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди землі на підставі якого останньому передано в оренду вказану земельну ділянку площею 755 кв.м.

24 листопада 2011 року ж Миколаївська міська рада прийняла рішення № 11/29 «Про продаж земельних ділянок громадянам, юридичним особам та внесення змін до рішень міської ради», у пункті 8 якого ухвалювалось:

«8.Громадянину ОСОБА_2 :

8.1. Погодити звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки площею 755 кв.м по АДРЕСА_3 .На земельну ділянку згідно з КООВЗД обмежень немає.

8.2.Затвердити вартість земельної ділянки в розмірі 38263,4 (тридцять вісім тисяч двісті шістдесят три) гривні 40 коп., із розрахунку 50,68 грн. за 1 кв.м, на підставі експертної грошової оцінки (висновок експерта про ринкову вартість земельної ділянки).

8.3.Відповідно до договору від 14.11.11 № 107 про оплату авансового внеску в рахунок оплати ціни земельної ділянки площею 755 кв.м по АДРЕСА_3 гр. ОСОБА_2 було сплачено авансовий внесок у розмірі 634 (шістсот тридцять чотири) гривень за виконання робіт по виготовленню експертної грошової оцінки в рахунок ціни продажу земельної ділянки.

8.4.Продати громадянину ОСОБА_2 земельну ділянку площею 755 кв.м за 37629,4 (тридцять сім тисяч шістсот двадцять девять) гривень 40 коп. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_3 .

8.5.Договір оренди землі, зареєстрований у державному реєстрі земель 06.11.09 за № 69, у книзі записів договорів оренди землі 06.11.09 за № 7083, припинити шляхом розірвання з дати державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку площею 755 кв.м по АДРЕСА_3 .

8.6.Після державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку площею 755 кв.м АДРЕСА_3 пункт 3.1. розділу IV рішення міської ради від 04.09.09 №36/60 визнати таким, що втратив чинність».

На підставі договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки від 22 грудня 2011 року, зареєстрованого за № 4368 , ОСОБА_2 було видано державний акт серії НК№838622 на вказану земельну ділянкою площею 0,0755 га по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд .

Згідно з Державним актом земельна ділянка площею 0,0755 га, кадастровий номер :15:019:0007 по АДРЕСА_3 , належить на праві власності ОСОБА_2 .

Згідно з висновком судової будівельно-технічної експертизи № 338-340 від 29.04.2015, частина земельної ділянки площею 755 кв.м., яка надана ОСОБА_2 в оренду , а саме 500 кв.м., повністю співпадає в частці 500 кв.м. з фактичними межами земельної ділянки, яка належала ОСОБА_8 , а 255 кв.м. є додатковими.

Адреса даної земельної ділянки згідно п.3 розділу 4 рішення ММР від 04.09.2009 року № 36/60 є АДРЕСА_1 .

Експертом з`ясовано, що межі земельної ділянки, яка належала ОСОБА_8 згідно Державного Акту від 12.02.1993 року № 16/11 не співпадають ні по довжині, ні по конфігурації з межами даної земельної ділянки згідно з генеральним планом індивідуальної забудови по АДРЕСА_5 , погодженого головним архітектором міста. .Адреса даної земельної ділянки згідно генерального плана індивідуальної забудови по пров.Палубному , погодженого з головним архітектором міста на теперішній час є АДРЕСА_2 ( нова адреса).

Постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 14.09.2015 року , яка набула законної сили, у адміністративній справі №1423/18165/2012 за позовом ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради про визнання рішення незаконним - позов задоволено.

Визнано незаконними та скасовано пункт 3 розділу 4 рішення Миколаївської міської ради № 36/60 від 4 вересня 2009 року "Про вилучення, надання, передачу у власність, спільну сумісну та спільну часткову власність, надання в оренду земельних ділянок громадянам, зміну цільового призначення земельної ділянки та внесення змін до рішень міської ради та виконкому міської ради по Центральному району міста Миколаєва. Визнано незаконним та скасовано пункт 8 рішення Миколаївської міської ради № 11/29 від 24 листопада 2011 року "Про продаж земельних ділянок громадянам, юридичним особам та внесення змін до рішень міської ради" .

Як вбачається з рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 26.02.2013 року у справі № 1423/20100/2012 , залишеного без змін Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 01.04.2013 року у справі № 784/1285/13, за позовом ОСОБА_2 , до ОСОБА_1 , та інших про визнання права власності на земельну ділянку та позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Миколаївської міської ради , за участю третьої особи Управління Держземагенства у Миколаївському районі Миколаївської області про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, скасування рішень органу місцевого самоврядування та державного акту - у задоволенні позову ОСОБА_10 відмовлено за недоведеністю , а у задволенні позову ОСОБА_2 за безпідставністю, оскільки суд дійшов висновку про те, що право власності ОСОБА_2 , на земельну ділянку, площею 755 кв.м. по АДРЕСА_3 набуто правомірно на підставі договру купівлі-продажу від 22.12.2011 року і не може бути визнано за ним повторно на підставі рішення суду.

ОСОБА_1 в своєму позові зазначає, що земельна ділянка, яка виділена ОСОБА_2 в оренду, а в подальшому останньому була продана та на неї видано державний акт, фактично належить позивачу. Так, обгрунтовуючи вказані доводи, ОСОБА_10 зазначав, що належна йому земельна ділянка площею 561 кв.м., на якій розташований житловий будинок, раніше за попереднім власником значилась під АДРЕСА_2 , придбана ним земельна ділянка площею 500 кв. м., яка є вільною від забудов та межує з земельною ділянкою ОСОБА_2 , вірно від початку її виділу значиться під АДРЕСА_1 . І саме за рахунок, вказаної земельної ділянки було виділено земельну ділянку відповідачу, яка є спірною.

Між тим, як вбачається з листа Управління держземагентства у Миколаївському районі Миколаївської області від 19 лютого 2013 року, відповідно до даних Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі, по Палубному № 27 за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0755 га на підставі Державного акту від 30 березня 2012 року. Право власності на земельну ділянку площею 561 кв. м. за АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі Державного акту від 3 квітня 1996 року. Дані про реєстрацію права власності на земельну ділянку АДРЕСА_2 взагалі відсутні . Таким чином, право власності ОСОБА_1 на належні йому земельні ділянки, в установленому законом порядку не зареєстровано.

Із проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_2 в оренду, міститься земельно-кадастрова інформація стосовно земельної ділянки, власника або землекористувача, за рахунок яких передбачалося відведення, де форма власності вказаної земельної ділянки зазначена як - державна власність . В пояснювальній записці інженера-землевпорядника, а також у наданих висновках компетентних органів, в тому числі і Управління містобудування та архітектури виконкому Миколаївської міськради, Управління держкомзему у м. Миколаїв, зазначено, що вказана земельна ділянка виділяється за рахунок земель міста не наданих у власність або користування із земель домоволодіння по АДРЕСА_1 . Аналогічна характеристика виділеної спірної земельної ділянки надана і в плані вказаної земельної ділянки, погодженого та затвердженого керівником Держкомзему у м. Миколаїв, на підставі, якого укладено договір оренди, в подальшому договір про відчуження та видано державний акт. Крім цього, в зазначеному плані спірної земельної ділянки, при визначені її суміжних меж, не зазначено суміжного користувача ОСОБА_1 .

В зв`язку з наведеним, вирішуючи позовні вимоги про визнання незаконним виділення ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, районний суд обгрунтовано виходив з даних наведеної офіційної земельно - впорядної документації, та дійшов висновку, що земельна ділянка площею 755 кв.м. виділена ОСОБА_2 із земель міста, а не за рахунок земельної ділянки придбаної позивачем.

При цьому зазначено, що ОСОБА_1 не позбавлений права на звернення до суду стосовно цього ж предмету, але з інших підстав, тобто в разі обґрунтуваня своїх доводів беззаперечними фактичними даними тотожності спірних земельних ділянок.

Згідно інформації Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради від 25 травня 2017 року , Державний Акт на право приватної власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 міською радою не видавася і не зареєстрований в Книзі реєст рації державних актів , а зазгначена земельна ділянка знаходиться в межах запасу міста . За даними управління, земельна ділянка № НОМЕР_2 , площею 561 кв.м., належить на праві власності ОСОБА_4 .

Станом на час розгляду справи, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці 561 кв.м., зареєстровано за ОСОБА_1 . Право власності на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 станом на березень 2021 року - за позивачем не зареєстровано взагалі.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на час розгляду справи право власності позивача ОСОБА_1 на будь-яку земельну ділянку по АДРЕСА_1 - не зареєстровано.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на час розгляду справи право власності відповідчаа ОСОБА_14 зареєстровано на земельну ділянку, загальною площею 1142 га по АДРЕСА_1 , кадастровий номер :15:019:0026 - з 13.06.2016 року на підставі витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 01.06.2016 року.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно ст. 334 ЦК України ( в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин 16.03.2004) щодо моменту набуття права власності за договором . Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Відповідно ст. 657 ЦК України ( в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин 16.03.2004) , Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно ст. 131 ЗК України ( в редакції на 16.03.2004), громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Отже, одночасно з набуттям особою у володіння нерухомого майна шляхом державної реєстрації за нею права власності така особа за наявності правових підстав набуває право власності на таке майно.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» ( в редакції станом на 01.07. 2004 рік) право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Відповідно до наказу N 7/5 від 07.02.2002 Міністерства юстиції України " Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно" ( в редакції на 16.03.2004 року ) п. 1.2. Державна реєстрація прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, а також права власності на об`єкти незавершеного будівництва шляхом внесення відповідного запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Пункт 1.3. Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" ( з 01.07.2004) та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Пункт 1.4. Обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування.

Згідно положень ст. 125 ЗК України в редакції на час укладення договору від 16.03.2004 , право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

Цивільні права здійснюються в межах наданих договором або законодавством. При здійснені своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом не допускається. У разінедодержання особою при здійснення своїх прав цих вимог суд може застосувати інші наслідки передбачені законом (частини 1 - 3, 6 статті 13 ЦК України).

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту .Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності .

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК Украйни). Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вже звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду неодноразово звертав увагу на те, що загальні засади (принципи) цивільного права є фундаментальними, й інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту цих засад (принципів). Останні мають пряму дію, а тому їх слід ураховувати, здійснюючи, зокрема, тлумачення приписів актів цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).. Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність набувача майна має значення для застосування як критерію законності втручання держави у право набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього. Якщо особа витребовує нерухоме майно, то для визначення добросовісності його набувача, крім приписів ЦК України, слід застосовувати припис пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 37), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.45), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 53)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків.

Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 334 ЦК України).

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть в договорі самі визначити момент виникнення права власності на рухому річ. Правила частини четвертої статті 334 ЦК України застосовуються до нерухомих речей. (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суд від 26 квітня 2023 року у справі 569/20334/21 (провадження № 61-474св23).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див. зокрема., постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21).

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18).

У даній справі, згідно умов Договру купівлі-продажу земельної ділянки від 16.03.2004 року , за яким позивач купив спірну земельну ділянку, а саме п. 5.2-5.3. - Право власності у Покупця на відчужувану земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього Договору згідно ст.334, 657 ЦК україни. Цей Договір є підставою для видачі новому власнику державного акту на право приватної власності на землю. Норми чинного законодавства щодо порядку оформлення права власності на землю - сторонам роз`яснено нотаріусом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим, що позивач свої обов`язки, як встановлені договором, за яким він придбав спірну земельну ділянку, так і встановлені чиним на той час законодавством щодо реєстрації свого права власності на придбану земельну ділянку, площею 500 кв.м. - не виконав. За таких обставин право власності на спірну земельну ділянку на підставі вказаного договору у позивача не виникло.

Суд звертає увагу, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою. Оскільки позивач відповідно до пункту 5.2 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.03.2004 року не набув права власності на землю - то в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на цю земельну ділянку слід відмовити з огляду на відсутність порушеного, невизнаного або оспореного права позивача в цій частині.

Внаслідок укладення між ОСОБА_8 і ОСОБА_1 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 16.03.2004 року в позивача як покупця виникло зобов`язальне право. За встановлених судом обставин , жодних перешкод протягом щонайменше п`яти років - до вересня 2009 року для набуття позивачем права власності на землю шляхом здійснення державної реєстрації цього договору - не було. Наразі позивач звернувся за захистом свого права власності на придбане майно як покупця за договором купівлі-продажу , порушення якого полягає в неможливості зареєструвати право власності на цю землю з огляду на наявність державної реєстрації права власнсоті за іншою особою - відповідачем ОСОБА_2 , проведеної на підставі договору купівлі-продажу від 22.12. 2011 року.

Відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19, пункт 6.30), від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18, пункт 4.17), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13)). Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право створює презумпцію належності права особі, яка ним володіє внаслідок державної реєстрації (buchbesitz (нім. книжкове володіння) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 70)).

Отже, як слідує з наведеного - відсутність Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про речове право власності за обов`язковості проведення такої реєстрації для виникнення такого правова приватної власності створює презумпцію відсутності власника у певного об`єкта нерухомості.

Суд, реалізуючи свої владні функції, зобов`язаний дотримуватися засадничих принципів публічного права, діяти на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії (ухвалювати рішення), не виходячи за межі чітко окреслених законом прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх повноважень.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

При цьому, розглядаючи відповідний спір, суд має установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси осіб, які звертаються з позовом, та чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто таким, що забезпечить поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричинених цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частина перша та друга статті 5 ЦПК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Велика Палата Верховного Суду послідовно виснує, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших.Таким чином, позовна вимога про визнання права власності на земельну ділянку не відповідає належному способу захисту у цій справі. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

Як викладено у Постанові Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 685/1008/20 (провадження № 61-7861св22) , позовна заява обов`язково повинна містити предмет позову та підстави позову. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Принцип «jura novit curia» застосовується у випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права. Але застосування судом цього принципу не є безмежним.

Отже, принцип «jura novit curia», з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З другого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції й надання доказів в умовах нової кваліфікації судом правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини від 14 січня 2021 року у справі «Гусєв проти України» (скарга № 25531/12)).

Як багаторазово наголошував у своїх висновках Верховний Суд, що належні способи захисту визначені в матеріальному законі (ст. 16 ЦК України). Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови в судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності.

Існує є два шляхи відправлення судочинства: або суд виступає просто арбітром лише вказує в конкретній справі, хто має рацію, і все, незалежно від того, чи призведе це до відновлення права, чи до компенсації його втрати; або суд зобов`язаний зробити так, щоб судове рішення було виконано й потягло за собою відновлення права чи відповідну компенсацію.

Проте в судовій практиці цивільного судочинства послідовно та невпинно втілюється тенденція другого шляху, коли суди мають оцінювати способи захисту на предмет ефективності. Концепція ефективного способу захисту в своїй основі мала розширене розуміння судами обов`язку держави забезпечити ефективний засіб правового захисту за ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Також у процесуальних кодексах визначено, що метою судочинства є вирішення спорів з метою ефективного захисту.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що при перекваліфікації судом позовних вимог межі можливості такої перекваліфікації можуть бути лише на підготовчому провадженні або принаймні до винесення рішення судом першої інстанції. Адже відповідач має знати, від чого він захищається.

Велика Палата неодноразово зазначала, що право чи інтерес позивача мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. напр. постанови ВП ВС від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 06.04.2021 у справі № 925/642/19). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах.

Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону (а закон або договір зі свого боку не визначають іншого ефективного способу захисту), то порушені право чи інтерес позивача підлягають захисту обраним ним способом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 910/14224/20, провадження № 12-20гс22).

Суд враховує, що спір щодо належності спірної земельної ділянки триває між особою, яка вважає себе власником , позивачем ОСОБА_1 , та особою, за якою зареєстровано право власності, відповідачем ОСОБА_14 вже майже 12 років, позивач вже втретє звертається до суду з позовними вимогами про визнання за ним права власності на спірну земельну ділянку, спір в добровільному порядку між сторонами вирішити неможливо, жодних домовленості вони досягнути не можуть через тривалі неприязнені стосунки, що їх представники не заперечували в судовому засіданні.

Отже цей спір між співвласниками, який триває принаймні з 2013 року, потребує остаточного вирішення судом.

Як зауважує Верховний Суд , перекваліфіковуючи позов за принципом jura novit curia,, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін, яких не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Так, в даній справі, як позивач, так і відповідач надавали пояснень та докази як щодо підстав набуття права власності на сіпрну ділянку обома сторонами, так і щодо і фактичного користування цим майном, не змінюються і обставини справи, якими позивач обгрунтовує свої вимоги, фактично і предмет позову є той самий. Отже, в даному випадку суд не порушить принцип диспозитивності цивільного судочинства, та з урахуванням тривалості спірних правовідносин і необхідності все ж таки вирішити триваючий більше десятиріччя спір між співвласниками , зробити наступні висновки саме по суті дійсних правовідносин сторін, що відповідатиме критерію ефективності способу захисту порушеного права.

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).

Отже, якщо нерухоме майно придбаває добросовісна особа, тобто та, яка не знала та не могла знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, вона може покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень і відсутності даних про те, що набувач майна знав або міг знати про існування таких прав чи обтяжень, цей набувач, добросовісно покладаючись на відомості зазначеного реєстру, набуває відповідне право на нерухоме майно, вільне від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (див. близькі за змістом висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункт 38), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункти 7.15, 7.16), від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.46), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 54)).

Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)).

Натомість, ОСОБА_2 отримав земельну ділянку, площею 755 кв.м., до складу якої входить, за твердженням позивача , спірна земельна ділянка, у відповідності до вимог ст. 124-125, 138 ЗК України в редакції станом на 2009- 2011 рік, та зареєстрував своє право власності в установленому на той час законом порядку.

Жодних даних про те, що земельна ділянка використовувалася позивачем на той час, що було очевидним для ОСОБА_2 , матеріали справи не містять, на дакі дані не посилався навіть сам позивач. З матеріалів справи вбачається, що станом на 2009 рік спірна земельна ділянка була вільна від забудов, право власнсті на неї зареєстровано не було, їй навіть не було належним чином присвоєно юридичну адресу (чи-то 23, чи-то 25 по АДРЕСА_1 ).

Позивач, діючи не у відповідності до укладеного договору та норм законодавства, про які йому було роз`яснено нотаріусом при укладанні договору купівлі-продажу від 16.03.2004 - не провів державну реєстрацію свого права власності на цю ділянку та не отримав новий Державний акт. Більш того, посилаючись наразі на неправильне зазначення номеру сіпрної ділянки ( 23 замість неналежного 25), він навіть після укладання договору купівлі-продажу 26.10.2010 року земельної ділянки , площею 561 кв.м. по АДРЕСА_1 , очевидно не міг не розуміти, що він вже шість років потому придбав земельну ділянку за цією ж адресою , але відмінну від цієї ділянки - проте все одно не вчинив дій щодо належним чином оформлення своого права власності на земельну ділянку, площею 500 кв.м. за цією ж адресою по АДРЕСА_1 - що унеможливоло б набуття ОСОБА_2 цієї ж ділянки у власність в 2011 році.

Враховуючи вищенаведене, суд належно оцінює добросовісність поведінки зареєстрованого володільця нерухомого майна ОСОБА_2 , який не міг знати про існування обтяжень речових прав на це майно або про наявність на нього речових прав третіх осіб, отже він мав обгрунтоване право покладатися на відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, ОСОБА_2 саме як добросовісний набувач набув право власності на сіпрну земельну ділянку, вільну від незареєстрованого права позивача , чому також і сприяла неналежна поведінка ОСОБА_1 , який вважав себе власником цієї нерухомості.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем взагалі не заявлено вимог до відповідача Миколаївської міської ради, отже суд позбавлений можливості оцінити підставність позовних вимог ОСОБА_1 до ММР.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню за викладених в мотивувальній частині рішення суду підстав.

Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційна розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову задоволення позовних вимог у повному обсязі, з відповідача на користь позивача не підлягають стягненню судові витрати.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст.12,81,141,247,263-265,280-283 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 про визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.А. Гуденко