Суддя Шевченко С. В.
Справа № 644/1992/25
Провадження № 2/644/2241/25
РІШЕННЯ

іменем України

19 червня 2025 року Індустріальний районний суд м. Харкова в особі судді Шевченка С.В., за участі: представника відповідача адвоката Кірюшина А.А., секретаря судових засідань Рибалка В.О., розглянув в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в :

В поданому до суду позові товариство просило стягнути з відповідача

заборгованість за кредитним договором від 08.12.2021 № 100259736 в розмірі 77250 грн, з яких сума заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 20000 грн, сума заборгованості за щомісячними відсотками 55250 грн та заборгованість за комісією 2 000 грн.

В обґрунтування вимог позивач послався на те, що між відповідачем та ТОВ «Мілоан» укладено Договір про споживчий кредит від 08.12.2021 № 100259736. У подальшому згідно договору факторингу від 16.07.2024 № 16072024 право вимоги за Кредитним договором перейшло до позивача.

Ухвалою суду від 11 березня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивача у позові виклав прохання про розгляд справи за його відсутності.

Сторона відповідача подала до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого позовні вимоги не підлягають до задоволення у зв`язку із їх недоведеністю адже позивачем не надано належних та допустимих доказів укладення сторонами кредитного договору, передання грошових коштів за ним, а також відступлення права вимоги за кредитним договором.

Позивачем подано відповідь на відзив доводи якої в цілому є ідентичними доводами, викладеним у позовній заяві.

У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свою позицію доводами, викладеними у відзиві та посилаючись на практику судів касаційної інстанції та Харківського апеляційного суду.

Надавши оцінку доводам сторін, а також оцінивши докази у справі з точки зору їх допустимості, належності та достатності суд дійшов наведених нижче висновків.

Згідно позовної заяви 08.12.2021 між ТОВ «Мілоан» та відповідачем у електронній формі укладено кредитний договір № 100259736. У подальшому згідно договору факторингу від 16.07.2024 № 16072024 право вимоги за Кредитним договором перейшло до ТОВ «ФК «ЄАПБ».

Позивач вважає, що станом на день подання позовної заяви, загальна сума заборгованості відповідача за Кредитним договором складає 77 250 грн, з яких 20000 грн заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 55250 грн заборгованість за нарахованими процентами, 2000 грн заборгованість за комісією.

В якості доказів позивачем надано суду копії договору про споживчий кредит від 08.12.2021 № 100259736 з додатками до нього, платіжного доручення від 08.12.2021 № 36292259, відомості про щоденні нарахування та погашення, договору факторингу від 16.07.2024 № 16072024 та витяг з Реєстру боржників до Договору факторингу від 16.07.2024 № 16072024.

За положеннями ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тобто, практично у всіх справах, саме на сторони, особливо на позивача як ініціатора судового спору, лягає обов`язок довести ті обставини на які він посилається.

Одним із основних принципів доказування в цивільному процесу є принцип «affirmanti incumbit probatio» (хто стверджує той і доводить).

Таким чином саме на позивача покладається основний тягар доказування позовних вимог.

Проте позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про укладення між відповідачем та позивачем Кредитного договору та виникнення між ними будь-яких правовідносин.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205,207 ЦК України).

Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно вимог ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до положень ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно пунктів 5, 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа (пункт 12статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання:

електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину;

електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом;

аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у постанові від 12.01.2021 у справі №524/5556/19, до аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19 (провадження № 61-7203св20).

Враховуючи двосторонню природу кредитного договору останній має бути підписаний обома його сторонами.

Проте, кредитний договір від 08.12.2021 № 100259736 містить відмітку про його підписання нібито відповідачем за допомогою одноразового ідентифікатора та ТОВ «Мілоан» за допомогою електронного цифрового (кваліфікованого електронного) підпису.

В свою чергу матеріали справи не містять належного доказу про підписання згаданого кредитного договору з боку ТОВ «Мілоан», яким може бути протокол створення та перевірки кваліфікованого і удосконаленого електронного підпису.

Одночасно, доведенню у даній категорії справ підлягають факти отримання та використання для підписання кредитного договору одноразового ідентифікатора саме відповідачем, проходження саме відповідачем ідентифікації у інформаційно-телекомунікаційний системі кредитодавця, отримання грошових коштів саме відповідачем і саме за кредитним договором.

Наведене узгоджується з правовою позицією, висловленою Касаційним цивільним судом у своїй постанові від 29.05.2024 у справі № 545/1750/21.

Натомість жодного доказу на підтвердження даних фактів позивачем суду не надано.

З наведеного суд приходить до висновку про те, що із наданих суду позивачем доказів не вбачається, що відповідач вчинив певну сукупність дій спрямовану на отримання позики від ТОВ «Мілоан», а саме, зареєструвався в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію, отримав повідомлення від суб`єкта електронної комерції (в даному випадку від ТОВ « Мілоан») із одноразовим ідентифікатором, та прийняв пропозицію (оферту) позивача шляхом використання (підписання) надісланого їй позивачем одноразового ідентифікатора.

Також матеріали справи не містять і доказів надання відповідачу кредитних коштів за вказаним договором.

На підтвердження факту передання коштів в кредит позивачем до матеріалів позовної заяви долучено електронну копію платіжного доручення від 08.12.2021 № 36292259, згідно якого ТОВ «Мілоан» доручило ТОВ «ФК «Елаєнс» перерахувати на кредитний рахунок 537541XXXXXX690 грошові кошти в сумі 20000 грн.

Проте, вказаний доказ не може бути визнаний належним та допустимим виходячи з такого.

За нормами п. 1.4. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженого постановою Національного банку України від 21.01.2004 № 22 платіжне доручення розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача.

Отже виходячи з наведеного адресатом та виконавцем платіжного доручення може бути лише банківська установа.

Згідно загальнодоступної інформації, яка міститься на офіційному сайте НБУ ТОВ «ФК «Елаєнс» не є банківською установою, а тому не могло бути ані адресатом ані виконавцем даного платіжного доручення.

Крім того, у у платіжному дорученні, кредитна картка відповідача не містить повного номеру, а має вигляд «537541XXXXXX690», тобто 6 цифр у діапазоні від 0 до 9 приховані символом зірочкою, що свідчить про те, що приховані 6 цифр у такому діапазоні можуть утворювати один мільйон комбінацій.

Окремо суд звертає увагу і на те, що згаданий вище номер картки не вказано у кредитному договорі, що унеможливлює пов`язати дану платіжну картку із виконання договірного обов`язку з передання грошових коштів в кредит та зазначенням саме даного номеру відповідачем.

Також копія вказаного платіжного доручення не може вважатися належним доказом надання кредиту на підставі договору, оскільки вона не відповідає за формою та змістом вимогам, установленим постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті» у відповідній редакції. Надана позивачем копія платіжного доручення не містить відмітки банку або іншої уповноваженої установи про проведення платежу (інформації про його виконання).

В матеріалах справи відсутні докази, що рахунок, на який згідно вказаного платіжного доручення здійснювалося перерахування коштів, належить саме відповідачу.

Враховуючи викладене вище, суд зазначає, що вказане платіжне доручення не є доказом перерахування коштів, оскільки не належить до засобів доказування, передбачених ст. 76 ЦПК України, і не є первинним бухгалтерським документом.

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Суд відхиляє доводи, викладені у відповіді на відзив, що ТОВ «Мілоан» є небанківською (фінансовою) установою, відповідно не здійснює відкриття, обслуговування банківських рахунків фізичних осіб, та не має обов`язку формувати облікові документи за кредитними зобов`язаннями позичальників згідно Закону України «Про банки та банківську діяльність», в тому числі Інструкції, затвердженої постановою НБУ від 27 грудня 2007 року № 481.

Посилання позивача на платіжне доручення як на підставу задоволення позовних вимог є необґрунтованим, оскільки такі доручення є внутрішніми документами фінансових установ та не містять відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 13 травня 2020 року у справі № 219/1704/17.

У зв`язку із цим суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивачем не надано жодних первинних бухгалтерських документів на підтвердження переказу коштів на рахунок відповідача на підставі договору про споживчий кредит 08.12.2021 № 100259736, а також документів, які б надавали можливість ідентифікувати належність відповідних рахунків відповідачу.

З огляду на недоведеність факту надання кредиту, вимога про його повернення, як і нарахування на таку суму відсотків та комісій, не може вважатися обґрунтованою.

Оскільки законодавство чітко встановлює перелік документів, на підставі яких здійснюється переказ і видача коштів з рахунків, то за відсутності таких доказів позовні вимоги є недоведеними, що унеможливлює стягнення будь-яких коштів, так як суд не може ґрунтувати своє рішення на припущеннях.

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що розрахунку заборгованості відповідача, тобто первинних документів про здійснення між сторонами фінансових операцій за період з дня укладення кредитного договору, позивачем до суду надано не було, а тому відсутні докази, що підтверджують факт отримання відповідачем кредитних коштів, період нарахування процентів, період прострочення платежів.

На підтвердження наявності та розміру заборгованості по відсоткам позивачем надано складений позивачем відомість про щоденні нарахування та погашення, яка сама по собі не може бути належним та допустимим доказом правильності нарахування відсотків, періоду нарахування відсотків, не відображає плати за кредитом, якщо такі були.

Отже, платіжне доручення, на яке посилається позивач як на підставу переведення коштів на рахунок відповідача, не є належним та допустимим доказом отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки згідно вказаного платіжного доручення кошти в розмірі 20000 грн. були перераховані відповідачу на банківську картку № НОМЕР_1 , між тим доказів того, що вказаний картковий рахунок належить відповідачу матеріали справи не містять.

Окремо суд зазначає про те, що за правилами міжнародних платіжних систем «VISA» та «MASTERCARD» номери платіжних карток складаються з 16 знаків (цифр).

Натомість згадане вище платіжне доручення містить в собі лише 15 знаків, що унеможливлює ідентифікацію володільця банківської картки або свідчить про те, що такої картки взагалі не існує.

Також позивачем, у якості доказу переходу прав вимоги до боржників щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором разом із позовною заявою надано копію договору факторингу від 16.07.2024 № 16072024.

Однак, дана копія суду надана не у повному обсязі, а саме: після аркушу під № 3, який закінчується п. 2.2.2., слідує аркуш під № 9, який розпочинається п. 9.3.

А тому, суд вважає, що копія договору факторингу є неналежним доказом у справі, оскільки останній наданий суду не в повному обсязі.

Також, на підтвердження переходу права грошової вимоги до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернень боргів» надало акт прийому-передачі реєстру боржників за договором факторингу від 16.07.2024 № 16072024, однак зазначений акт також містить незавершені речення та пусті строчки.

Реєстр прав вимог боржників до договору факторингу, який є його невід`ємною частиною, суду першої інстанції надано не було.

Натомість суду наданий витяг з реєстру прав боржників до договору факторингу від 16.07.2024 № 16072024, який не містить підпису посадової особи і відтиску печатки ТОВ «Мілоан», що суперечить умовам договору факторингу та є недопустимим доказом, оскільки його зміст може бути змінено в односторонньому порядку та викладено в зручній для позивача формі, що не відповідає оригіналу.

Отже наданий суду витяг не є витягом з реєстру боржників, оскільки являє собою аркуш паперу, на якому позивачем надрукована певна інформація, яка на його думку відповідає інформації, наявній в реєстрі боржників, що є додатками до зазначених договорів факторингу. Іншими словами зазначений документ є лише твердженням позивача, які підлягають доведенню на загальних підставах.

При цьому, поданий в такий спосіб витяг, не є ідентичним поданню стороною письмового доказу в розумінні ст. 95 ЦПК України, та не є копією, як оригіналу документу (реєстру) так і витягу з нього.

У відповідності до вимог ч. 2-5 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Оскільки оригінальний реєстр боржників, є документом, що підписується всіма учасниками правочину, витяг з нього, як його частина, що стосується конкретного боржника, також має бути підписана як «Фактором» так і «Клієнтом».

Відсутність підпису «Фактора» на витягу з реєстру боржників не дає суду підстав вважати доведеним факт передачі права вимоги таким фактором «Клієнту», тільки тому, що останній стверджує про таку передачу.

Отже, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів передачі права вимоги від первісних кредиторів до позивача за Кредитними договорами, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав до задоволення позову про стягнення з відповідача заборгованості за вказаними договорами на користь позивача.

Також за договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.

Згідно з частиною першою статті 1084 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.

В постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі № 334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо).

Проте, позивачем не надано доказів сплати ціни продажу, що ставить під сумнів виконання зобов`язань фактором за договорами факторингу, а відповідно і набуття права вимоги до Відповідача.

Отже, позивачем не надано суду достовірні докази відступлення права вимоги до відповідача та дійсності такої вимоги.

За змістом частин першої-четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

В силу частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц вказала на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Натомість у даній справі позивача не надав жодного належного та допустимого доказу, які б доводили його твердження щодо належного укладення кредитного договору із дотриманням положень ст. 1046, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, вчинення відповідачем дій, спрямованих на його укладення, а також передання первісним кредитодавцем відповідачу грошових коштів як кредиту.

За загальним правилом, належними та допустимими доказами на підтвердження обставини видачі кредитних коштів позичальнику є первинні бухгалтерські документи про видачу готівки або перерахування коштів.

Водночас у постановах від 14 березня 2018 року у справі № 654/4006/14-ц (провадження № 61-2247св18), від 30 червня 2020 року в справі № 554/12083/15 (провадження № 61-2049св19) та від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц (провадження №61-3689св21) суд касаційної інстанції також виходив із того, що виписки із банківських рахунків можуть бути належними і допустимими доказами надання кредитних коштів позичальнику.

У вказаній справі, за змістом паспортів кредиту та кредитних договорів останній надається «безготівковим шляхом (кредитні кошти надаються шляхом переказу на банківську картку споживача) на строк визначений договором».

Тому позивач як кредитор та особа, яка вимагає повернення кредитних коштів, повинен був надати докази вчинення дій як первісним кредитодавцем так і відповідачем дій, спрямованих на укладення договору та докази перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача.

Натомість до позовної заяви кредитор додав наступні документи:

- копію кредитного договору з додатками;

- платіжне доручення, яке не відповідає вимогам галузевого законодавства;

- розрахунок заборгованості за кредитним договором;

- документи щодо відступлення права вимоги на користь позивача.

Вказані документи підтверджують лише умови кредитування. Але вони не є належними та допустимим доказами щодо підписання кредитного договору сторонами, а отже його укладення та виконання кредитором обов`язку з передання кредитних коштів шляхом їх перерахування на рахунок відповідача.

Позивачем не надано суду належних первинних бухгалтерських та платіжних документів, а також доказів щодо наявності у відповідача на момент пред`явлення позову непогашеної (несписаної) заборгованості перед кредитором.

Суд наголошує, що позивач як учасник судового процесу несе ризики, пов`язані з реалізацією або нереалізацією наданих йому процесуальних прав та обов`язків.

Позивач розпорядився наданими йому процесуальними правами на власний розсуд шляхом надання тих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин, які він уважав за потрібне.

Отже, позивачем не доведено наявність правовідносин, укладення кредитного правочину, надання коштів у кредит та відступлення права вимоги.

Тому у суду є усі підстави дійти до висновку про те, що у задоволенні позову слід відмовити за його недоведеністю у відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд відмовляє у позові, судові витрати залишаються за позивачем.

Керуючись ст.12,13,81,141,258-259,264-265, 281, 282 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити в позові у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду

Апеляційна скарга подається учасниками справи безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складений 23.06.2025.

Суддя С.В. Шевченко