Справа № 766/1728/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2025р. Херсонський міський суд Херсонської області

у складі: головуючої судді Зуб І.Ю.,

при секретарі Федоровій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу в порядку загального провадження за позовною заявою ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із даним позовом в якому просить:

1. Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

2. Визнати житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

3. Здійснити поділ житлового будинку з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_2 , виділивши у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 1/2 вказаного житлового будинку.

Позов мотивований наступним.

З 1994 року, ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 ), проживала разом з Відповідачем однією сім`єю, як дружина та чоловік, але без офіційної реєстрації шлюбу.

Шлюб між сторонами було зареєстровано 17 серпня 2007 року, актовий запис № 465, зроблений Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Херсонського міського управління юстиції, що підтверджується свідоцтвом про шлюб.

У 2001 році, в період спільного з Відповідачем проживання однією сім`єю, за рахунок спільної праці та за спільні кошти, з метою придбання власного житла (оскільки ані Позитвач, ані Відповідач власного житла не мали, у зв`язку з чим проживали або у родичів або знімали житло в оренду), - був придбаний житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_2 на земельній ділянці 578 кв.м.

Завдаток за придбання будинку в сумі 1 200,00 дол. США продавцю передавала Позивач, що підтверджується оригіналом розписки від 25 травня 2001 року.

Після передачі завдатку продавець передав Позивачу ключі від будинку, і, оскільки будинок був взагалі не придатний для проживання (це був старий будинок, в якому тривалий час ніхто не жив; там не було ніяких комунікацій; дерев`яні віконні рами, двері та підлога - згнили; скла у вікнах не було, вони були забиті плівкою, штукатурка на стінах та на стелі пообвалювалась), - вона розпочала в будинку ремонт, що підтверджується показаннями свідків. Відповідача на той час вдома не було, він тоді працював матросом і був якраз у рейсі.

Остаточно договір купівлі-продажу будинку було укладено та нотаріально посвідчено після повернення Відповідача з рейсу - в листопаді 2001 року. Покупцем в договорі було зазначено Відповідача, але чому так сталося позивач не пам`ятає, вона на це взагалі уваги тоді не звертала; вони з Відповідачем були дуже раді, що в них є власне житло, і в них обох не було жодних сумнівів у тому, що куплений будинок є їх спільним, оскільки саме це було їх прагненням - купити для їх сім`ї власне житло та, за можливості, народити в ньому спільну дитину.

Після укладання договору купівлі-продажу будинку вони з Відповідачем ще деякий час продовжували ремонтні роботи, необхідні для забезпечення умов проживання, а з 2002 року переїхали до будинку, після чого поступово, впродовж ще декількох років, купували меблі, побутову техніку, облаштовували подвір`я.

Впродовж більш ніж двадцять років між ними не було жодних непорозумінь з приводу того, що придбаний ними будинок є їх спільною сумісною власністю.

Проте, у квітні 2023 році Відповідач подав на розлучення та почав вимагати від неї виселятись із будинку, посилаючись на те, що оскільки договір на придбання будинку було оформлено на його ім`я і до офіційної реєстрації шлюбу з Позивачем, - то жодних прав на цей будинок вона наразі не має.

За вказаних обставин вона змушена звертатися до суду за судовим захистом.

Крім того в позові вказано, що відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Однак, згідно правового висновку Верховного Суду, висловленого у постанові від 24 квітня 2019 року у справі N 163/754/17, - факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року (з часу набрання чинності СК України), оскільки КпСШ України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу.

Станом на 2001 рік питання права власності, у тому числі підстав виникнення такого права, було врегульовано ЦК УРСР та ЗУ «Про власність». Частиною першою статті 17 Закону України "Про власність" від 07 лютого 1991 року N 697-ХІІ, що діяв до 2004 року, було встановлено, що "майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними".

Отже, до 01 січня 2004 року на осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі, поширювався правовий режим майна, встановлений пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність".

Згідно частини другої статті 112 ЦК Української PCP (чинного на 2001 рік), спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 29 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону "Про власність", стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України "Про власність"), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Спільному проживанню Позивача з Відповідачем, починаючи з 1994 року, були притаманні всі ознаки, наявність яких не викликала жодних сумнів у тому, що вони є членами однієї, і при цьому, дуже працьовитої та люблячої, сім`ї.

Так, відомостями, зазначеними в трудовій книжці Позивача, копія якої додається, а також поясненнями свідків, підтверджується, що весь час їх з Відповідачем спільного проживання (з 1994 року), - вони завжди обоє працювали, поступово збираючи кошти на придбання власного житла, оскільки жоден з них не мав особистого житла, і до придбання спірного житлового будинку і завершення в ньому ремонту,- вони з Відповідачем проживали разом у родичів або орендували житло: з 1994 по 1996 рік - у тітки відповідача в смт. Антонівка; з 1996 по 1998 рік - орендували житло за адресою АДРЕСА_3 ; з 1998 по 2002 рік - орендували житло за адресою 9-та АДРЕСА_4 ;

За відсутності власного житла та на фоні чисельних переїздів, вони з Відповідачем мріяли про власне постійне житло та поступово потроху відкладали кошти на його придбання, заощаджуючи на якості того житла, в якому тимчасово проживали. При цьому, десь з 1998 року Відповідач навіть змінив місце роботи, щоб мати можливість отримувати дещо більший заробіток -звільнився з заводу залізобетонний виробів, де на той час були великі проблеми з виплатою зарплати, та влаштувався працювати матросом.

Слід також зазначити, що у них з Відповідачем завжди були дуже хороші та міцні подружні стосунки, був спільний побут, спільне господарство, спільний бюджет; вони піклувалися один про одного; Відповідач часто допомагав позивачу у домашньому господарстві та у хатніх справах, вони разом піклувалися про батьків Відповідача та про його доньку від першого шлюбу - ОСОБА_5 . Вони завжди разом святкували свята (у тому числі в одному родинному колі з батьками Відповідача та з іншими його родичами та друзями) та разом проводили відпочинок.

Також вони спільно виховували мого сина від першого шлюбу - ОСОБА_6 , який називав Відповідача батьком. Донька Відповідача від попереднього шлюбу - ОСОБА_5 , також часто відвідувала їх сім`ю, і в неї були теплі, родинні стосунки не лише з її власним батьком -Відповідачем, а й з Позивачем та її сином ОСОБА_6 .

Всі родичі, друзі та знайомі, як з боку Позивача, так і з боку Відповідача, завжди сприймали їх виключно, як подружжя, а, як вбачається з пояснень свідків, останні, не зважаючи на те, що часто спілкувалися з нами, зокрема, в період 1994 - 2001 роки, навіть не припускали думки, що вони з Відповідачем офіційно не одружені, і що її син ОСОБА_7 - не є рідним сином Відповідача.

Спірний будинок є єдиним житлом, як для Позивача, так і для Відповідача, яке впродовж більш ніж двадцять років вони спільно утримували, робили ремонти, вирощували городину, разом купували меблі та предмети домашнього вжитку та загалом облаштовували будинок під спільні уподобання та для спільного проживання, що також доводить факт придбання спірного будинку у їх спільну сумісну власність.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 234.07.2023 року залишено позовну заяву без руху так надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.08.2023 року відкрито загальне провадження у справі та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання.

Представником відповідача подано відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позову.

Відзив мотивований таким.

Позивач просить суд встановити факт їх спільного проживання однією сім`єю з 1994 року по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

На обґрунтування вказаної вимоги позивач зазначає, що у вказаний період вона проживала з відповідачем однією сім`єю, на підтвердження чого у якості доказів нею надано копії фотографій, на яких вони зображені на святах та відпочинку. Вказані світлини датовані нею 1994, 1998, 1999, 2000 роками.

Вказані докази не мають юридичного значення для встановлення факту спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю з огляду на те, що не свідчать про їх спільне проживання у зазначений період, а лише вказують про спільне перебування на святах, що можливе не лише при спільному проживанні жінки та чоловіка. Крім того, вказані позивачем відносини щодо їх спільного з відповідачем проживання виникли та тривали під час дії Кодексу про шлюб та сім`ю України, норми якого не передбачали будь-яких юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживали разом без реєстрації шлюбу. Правові підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу виникли лише з набуттям чинності Сімейним кодексом України - з 01 січня 2004 року.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Отже, період спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю до 01.01.2004 року не може бути враховано для задоволення вказаної позовної вимоги через відсутність для цього правових підстав.

Для підтвердження фактичних шлюбних відносин з відповідачем після 01.01.2004 року то часу реєстрації ними шлюбу у 2007 році позивач має надати належні докази цьому.

Позивач стверджує, що спірний будинок придбано нею та відповідачем у 2001 році за рахунок спільної праці, за спільні кошти під час їх спільного проживання однією сім`єю.

Чинним на час виникнення спірних правовідносин Кодексом про шлюб та сім`ю України не передбачалося можливості набуття у спільну власність майна жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, а виникнення такого права стало можливим лише з 01 січня 2004 року, коли набрав чинності СК України. За таких обставин, вимога про визнання спірного будинку спільною сумісною власністю, як такого, що придбаний під час ведення ними спільного господарства та спільного проживання з 1994 року однією сім`єю, як підстави для вказаної вимоги, не ґрунтується на положеннях закону, не має правового значення для визначення статусу спірного домоволодіння, як спільної сумісної власності.

Право власності на придбаний будинок оформлено на відповідача, про що свідчить договір купівлі-продажу від 03 листопада 2001 року. З огляду на те, що відповідач на час придбання спірного будинку не перебував в зареєстрованому шлюби, то його право особистої власності на спірний будинок презюмується.

Разом з тим, позивач як на правову підставу визнання спірного будинку спільною сумісною власністю посилається на норми Закону України «Про власність», а саме ч. 1 ст.17, якою передбачалося, що майно, придбане внаслідок спільної прані членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, за умови, якщо воно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними).

Отже, і спір про поділ майна між особами, які не є сім`єю, повинен вирішуватися на підставі положень статті 17 Закону України «Про власність».

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української PCP 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Отже, період спільного проживання сторін як чоловіка та жінки однією сім`єю до 01.01.2004 року не може бути враховано для задоволення вказаної позовної вимоги через відсутність для цього правових підстав.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, до відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Чинним на той час законодавством не визначалась рівність часток у праві спільної сумісної власності, придбаної за рахунок спільної праці членів сім`ї, а їх частки у створеному (придбаному) майні залежали від розміру їх вкладу. Тож для визначення часток учасників спільної сумісної власності, придбаної за рахунок спільної праці членів сім`ї, необхідно надати докази на підтвердження розміру витрат учасника набуття у власність спільного майна.

На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на 1/2 частку спірного домоволодіння, позивач мала надати докази, з яких можливо б було встановити факт внесення нею коштів на його придбання відповідно до 1/2 його вартості, зазначеної у договорі купівлі- продажу.

Відповідно до договору купівлі-продажу відповідач придбав будинок АДРЕСА_2 , сплативши за нього 20470 грн. (що відповідно до курсу долара до гривні на 02.11.2001 року становило близько 3900 доларів США).

На підтвердження своєї участі у придбанні спірного будинку позивач не надала жодного доказу.

З долученої розписки не вбачається, що ОСОБА_8 передала ОСОБА_9 грошову суму еквівалентну 1200 доларів США, як її власні кошти. З розписки не слідує, що ОСОБА_9 ці кошти отримав взагалі і у якості попередньої часткової оплати за продаж саме будинку АДРЕСА_2 , зокрема. Вказана розписка не має доказового значення для вирішення вказаного спору.

Копія трудової книжки позивача свідчить про те, що вона з 1990 по 2003 рік (тобто на час придбання спірного будинку) працювала мотористом бетонно-змішувальних установок у ВАТ «Херсонзалізобетон», але не є доказом її участі у придбанні спірного будинку. Разом з тим, позивач зазначає, що на той час за місцем роботи (на заводі залізобетонних виробів) були значні проблеми із виплатою зарплати, що змусило відповідача (який також там працював) звільнитися та влаштуватися матросом, щоб мати більший заробіток.

Покази свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні спірного будинку, зокрема розмір цієї участі кожної із сторін спору.

Позивач стверджує, що після передачі коштів вона отримала ключі від будинку та почала самостійно здійснювати ремонт у ньому (що не має правового значення для встановлення факту спільного з відповідачем придбання вказаного будинку). При цьому доказів цьому не надано: позивач не зазначила джерело походження грошових коштів на придбання матеріалів, необхідних для ремонту, не надала квитанції на придбання нею будь- яких матеріалів для ремонту, їх вартості, кількості, не зазначила обсяг проведених ремонтних робіт.

Придбання у подальшому, після вселення у будинок у 2002 році меблів та техніки не має юридичного значення для визнання набуття у спільну власність будинку у 2001 році, та, крім того не має належних доказів як факту їх придбання, так і за рахунок спільних коштів з відповідачем.

Таким чином, за відсутності доказів на підтвердження того, що спірний будинок був набутий позивачем та відповідачем внаслідок їх спільної праці, відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

В судовому засідання представник позивача та позивач підтримали позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, просили їх задовольнити.

Позивач пояснила, що на її думку, будинок придбавався для спільного проживання, вона теж відкладала грошові кошти на його придбання. Коли не платили зарплату на ЖБІ, вона отримувала бетон та продавала його. Відповідач коли пішов у рейс, насилав кошти у доларах США. З відповідачем познайомилась у 1994 року та почали жити разом з 10 травня 1994 року, одружились у 2007 році, з ними жив і син позивачки, якого виховував відповідач. Вона внесла завдаток за будинок, а потім відповідач його оформив на себе. Завдаток це були сімейні гроші. Відповідач пішов у рейси десь у 1997 році-1998 році, щоб заробити кошти, сказав мені шукати будинок. Коли пішов у рейс відповідач, то матеріальний стан покращився. Спочатку у родичів жили з 10.05.1994 року, приблизно три року. Окреме житло не було коштів винаймати. Не пам`ятає яка зарплата в неї була під час праці в ЖБІ.

В судовому засіданні відповідач та його представник позовні вимоги не визнали, підтримали обставини, зазначені у відзиві, в задоволенні позову просили відмовити.

Відповідач пояснив, що проживав з позивачем як чоловік та жінка. Шлюб зареєстрували у 2007 році, оскільки думав, що все наладиться, але не склалося спільне життя, і він біля п`яти років не проживає з нею. Будинок хотів купити для себе, і для проживання відповідача, оскільки вони спільно жили. Кошти заробив на будинок в рейсі, щодо меблів, то допомогла його мати. Тепер позивач сказала, що може в будинку жити тільки в одній кімнаті.

Заслухавши учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

ОСОБА_2 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 17.08.2007 року, після одруження прізвище дружини « ОСОБА_10 », що вбачається з свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_3 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03.11.2001 року, ОСОБА_9 та ОСОБА_2 уклали даний правочин, за яким відповідач придбав житловий будинок АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 578 кв.м. продаж здійснено за 20470,00грн., як вказано у п. 2 даного правочину. Згідно відмітки ХБТІ право власності зареєстроване за ОСОБА_11 06.11.2001 року в книзі № 63, за реєстраційним № 11109.

У розписці від 25.08.2001 року вказано, що ОСОБА_8 передала ОСОБА_12 грошову суму в розмірі еквівалентному 1200,00 дол. США, як завдаток за будинок, загальна вартість якого еквівалентна 3400,00 дол. США.

Відповідно до відомостей трудової книжки НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , остання в період з 12.11.1990 року по 18.08.2003 року працювала в АПК «Херсонзалізобетон».

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_13 розірвали шлюб 31.08.1992 року.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_6 ОСОБА_2 та ОСОБА_14 розірвали шлюб 10.05.1994 року.

Відповідно до ухвали Приморського районного суду м. Одеси відкрито провадження у справі про розірвання шлюбу між сторонами.

До позовної заяви долучено фотографії, заперечень сторін, що вони там зображені не заявлено.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні вказав, що він двоюрідний брат відповідача. Знає позивача, як жінку відповідача, з того часу, як вони приїхали жити до матері на квартиру, приблизно 1996 році, він її представив як дружину, він виховував сина позивача, там жили приблизно 1,5 роки. Вони працювали (сторони) на ЖБІ, потім відповідач почав ходити в рейсі, про їх доходи не знає. Коли запросила ОСОБА_16 (позивач) допомогти з ремонтом, то дізнався що купили будинок. Позивач жила на квартири і ходила в будинок прибирала, приймала участь в ремонті. Особисто не знає, коли придбали будинок. Не відомо коли зареєстрували шлюб.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що знає позивача приблизно 1991 року, а відповідача знає приблизно з 1992 року, познайомила позивач, вони зустрічались, потім жили разом, чоловік свідка перевозив їх на машині. Свідок спілкувалась із сторонами, разом їздили на море. Спочатку сторони жили в с.м.т. Антонівка, потім переїхали на поселок, спілкувались, в гості ходили. Сторони сприймались, як сім`я, донька відповідача також відвідувала батька, син позивача називав відповідача батьком. Зазначила, що коли працювали на ЖБІ, то у жінок була велика зарплата. Коли скрутні стали часи, то не часто виплачували зарплату. Заходила в гості до позивача, спілкувались, у неї було господарство, качки, прибирала, готувала їжу. Не знає, як вони знайшли будинок, але коли знайшли, то позивач водила туди свідка подивитись. Будинок був в поганому стані, довгу ніхто не жив. Щодо обставин придбання будинку та його вартості не знає. Знає, що давали аванс за будинок. Для ремонту наймали чоловіка.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснила, що познайомилась зі сторонами, коли вони винаймали будинок на АДРЕСА_5 . Спочатку познайомилась із позивачем, потім з відповідачем, коли він прийшов з рейсу. Вважала, що сторони одружені, жили разом, вели господарство, коли відповідач був дома, син називав відповідача батьком. Казали, що хочуть своє житло, збирали гроші. Позивач знайшла варіант будинку, знає це зі слів позивача. Людмила (позивач) запрошувала брата відповідача робити ремонтні роботи. Ми потім вітались, але не спілкувались, просто сусідські відносини.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19).

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За положенням ч.ч. 1, 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99).

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Положення Кодексу законів про шлюб та сім`ю України не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачене статтею 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Тому позовні вимоги про становлення факту проживання сторін однією сім`єю з 1994 року по 31.12.2003 року не гуртуються на вище зазначених нормах законодавства та не можуть бути задоволені.

На підставі наведеного, враховуючи досліджені судом докази, виступ відповідача, який не зважаючи на невизнання позову повністю, не заперечував факту проживання з позивачем як чоловік та жінка з 1994 року, виховував її сина, покази свідків, суд дійшов висновку про часткове обґрунтованість позовних вимог. А саме, позовні вимоги в частині визнання факту проживання однією сім`єю позивача та відповідача в період з 01.01.2004 року по 16.08.2007 року є такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до Закону України «Про власність», а саме ч. 1 ст.17, якою передбачалося, що майно, придбане внаслідок спільної прані членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, за умови, якщо воно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними).

Отже, і спір про поділ майна між особами, які не є сім`єю, повинен вирішуватися на підставі положень статті 17 Закону України «Про власність», який діяв на час, за який заявлено позовні вимоги..

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного кодексу Української PCP 1963 року та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Чинним на той час законодавством не визначалась рівність часток у праві спільної сумісної власності, придбаної за рахунок спільної праці членів сім`ї, а їх частки у створеному (придбаному) майні залежали від розміру їх вкладу. Тож для визначення часток учасників спільної сумісної власності, придбаної за рахунок спільної праці членів сім`ї, необхідно надати докази на підтвердження розміру витрат учасника набуття у власність спільного майна.

Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження доводів сторони позивача, про матеріальну участь позивача у покупці будинку, який є предметом розгляду, суду не надано.

Запис в трудовій книжці про наявність працевлаштування позивача, не є належним доказом на підтвердження її доходів.

Будь-яких належних та допустимих доказів позивачем не надано і на підтвердження тверджень щодо витрат на ремонтні роботи в будинку.

Таким чином, за відсутності доказів на підтвердження того, що спірний будинок АДРЕСА_2 на земельній ділянці площею 578 кв.м., був набутий позивачем та відповідачем внаслідок їх спільної праці, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині визнання будинку спільною сумісною власністю сторін та для його поділу.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2019 року у справі №163/754/17, відповідно до якої «оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірний будинок був придбаний нею та відповідачем внаслідок їх спільної праці, а відтак відсутні правові підстави для задоволення її позову в цій частині».

Таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім`єю позивача та відповідача в період з 01.01.2004 року по 16.08.2007 року, враховуючи дату реєстрації шлюбу між сторонами 17.08.2007 року. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Розподіл судових витрат здійснюється відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням положень закону України «Про судовий збір».

Так за позовні вимоги немайнового характеру позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1073,60 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Враховуючи, що суд дійшов висновку, що інші позовні вимоги не підлягають задоволенню, то питання про розподіл судових витрат, пов`язаних із сплатою судового забору за позовні вимоги майнового характеру, судом не вирішується.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 141, 264, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України,

УХВАЛИВ :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 01.01.2004 року по 16.08.2007 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) на корить ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) за судовий збір 1073 (одну тисячу сімдесят три) гривні 60 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Херсонського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СуддяІ. Ю. Зуб