Справа № 135/543/24
Провадження №2-др/135/4/25
17.06.2025 м. Ладижин
Ладижинський міський суд Вінницької області у складі: головуючого судді Нікандрової С.О., за участю секретаря судового засідання Котик В.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -
Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 02.06.2025 частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. У порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 визнано право власності на транспортний засіб марки ГАЗ 3302-14, 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , вартістю 116 594,06 грн, за ОСОБА_1 . У порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено у власності ОСОБА_2 транспортний засіб марки MAZDA CX-5, 2019 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , вартістю 779 121,01 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за відступ від принципу рівності часток при поділі спільного майна подружжя в розмірі 331 263 гривень 47 копійок.

09.06.2025 до суду надійшла заява позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі, у якій він просить стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 30 000,00 грн.

13.06.2025 від відповідача ОСОБА_2 до суду надійшли заперечення на заяву позивача про ухвалення у справі додаткового рішення, у якій позивач просить відмовити у задоволенні відповідної заяви посилаючись на те, що до матеріалів справи позивачем долучено договір про надання правничої допомоги б/н від 18.12.2023, а в Акті прийому-передачі виконаних робіт від 03.06.2025 зазначено, що він складений на підтвердження обсягу робіт за договором б/н від 18.12.2025; в Договорі про зміни від 03.06.2025 вказано, що сторони уклали додатковий договір до Договору про надання правової допомоги б/н від 18.12.2025 в порядку, передбаченому п.7.1. Договору б/н від 18.12.2023. Проте, в доказах, наданих позивачем відсутній Договір б/н від 18.12.2025, а є Договір б/н від 18.12.2023. Згідно розрахунку суми гонорару сторонами узгоджена загальна вартість послуг 30 000 грн. На підтвердження оплати за правничу допомогу за договором б/н від 18.12.2023 зі змінами, позивачем долучено квитанцію до прибуткового касового ордеру №355 від 03.06.2025. Одночасно з цим, адвокат Бодачевський Р.В. є фізичною особою підприємцем, а тому відповідно до Закону №3219-ІХ від 30.06.2023, який набрав чинності 01.08.2023, зобов`язаний використовувати для здійснення розрахункових операцій РРО/ПРРО. А тому, тільки за умови надання послуг, способом оплати таких послуг замовником, є виключно реквізити розрахункового рахунку, відкритого в установі банку, РРО/ПРРО таким надавачем послуг може не застосовуватись. Таким чином, квитанція до прибуткового касового ордеру не є законним видом підтвердження оплати послуг. Крім того, враховуючи, що матеріали справи не містять великої кількості документів, на дослідження яких потрібний значний проміжок часу, ознайомлення з матеріалами справи, складання позову, клопотань не передбачають такого обсягу роботи та витрат, тому затребувана сума витрат на правничу допомогу є не розумною та неспівмірною зі складністю справи.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не прибув, подав заяву про розгляд його заяви про ухвалення додаткового рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу без його участі та без участі його представника, подану заяву підтримує в повному обсязі. Щодо заперечень відповідача в частині зазначення в Акті виконаних робіт від 03.06.2025 щодо виконання робіт за договором від 18.15.2025, у Акті допущена технічна помилка і він складений на підтвердження виконання робіт за договором від 18.12.2023.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Гарманчук О.Р. в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про розгляд справи, причини неявки не повідомили.

Вивчивши зміст заяви позивача про ухвалення у справі додаткового рішення та долучені до нього докази, дослідивши інші матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 270 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У постанові від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц Велика Палата Верховного Суду прийшла до висновку, що вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні.

Пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі належать витрати на професійну правничу допомогу.

При ухваленні 02.06.2025 рішення судом не вирішувалося питання розподілу судових витрат, пов`язаних з наданням професійної правничої допомоги.

Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача Пилипишена В.В. у справі був адвокат Бодачевський Ростислав Валерійович, який діяв на підставі ордеру серії АВ №1127535 та договору б/н про надання правової допомоги від 18.12.2023.

02.06.2025 під час судового засідання представник позивача адвокат Бодачевський Р.В. заявив про те, що докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу будуть подані у строки, встановлені ч.8 ст.141 ЦПК України.

До клопотання про надання доказів та ухвалення додаткового рішення від 09.06.2025 на підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем ОСОБА_1 подана копія договору про надання професійної правничої допомоги від 18.12.2023; копія договору про зміни від 03.06.2025 до договору від 18.12.2023 про надання професійної правничої допомоги; копія розрахунку суми гонорару станом на 03.06.2025; копія акту приймання-передачі наданих послуг від 03.06.2025 на суму 30 000 грн; квитанція до прибуткового касового ордеру №355 від 03.06.2025 на суму 30 000 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у рішенні ЄСПЛ від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VI від 05.07.2012 (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Згідно частин першої та другої статті 30 Закону №5076-VI, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Вказані форми гонорару відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пунктах 130-131 постанови від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону №5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).

У разі погодження між адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) та клієнтом фіксованого розміру гонорару такий гонорар обчислюється без прив`язки до витрат часу адвоката на надання кожної окремої послуги. Фіксований розмір гонорару не залежить від витраченого адвокатом (адвокатським бюро/об`єднанням) часу на надання правничої допомоги клієнту. Подібні висновки Верховного Суду містяться у постанові від 19.11.2021 у справі №910/4317/21.

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Одночасно з цим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18 Суд зауважив, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18.

У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо (пункт 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №922/1964/21).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду від 02.02.2024 у справі №910/9714/22).

У постанові Верховного Суду від 16.04.2020 у справі №727/4597/19 зроблено висновки, що профільний закон «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату, а оскільки адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність до них не можуть бути застосовані положення Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 21 січня 2016 року №13 та Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2017 року № 148, оскільки останні не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку та не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.

У вказаній постанові Верховний Суд також зазначачив, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката та одночасно доходить висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанцію, довідку, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Отже, як випливає з вищевикладеної позиції Верховного Суду, видана адвокатом квитанція, довідка або інший документ, складений у довільній формі на підтвердження отримання від клієнта готівкових коштів за надання правової допомоги разом із договором про надання правової допомоги (актами виконаних робіт тощо) є належним доказом для підтвердження витрат учасника справи на професійну правничу допомогу.

У зв`язку із дослідженими письмовими доказами на підтвердження надання позивачу правничої допомоги адвокатом Бодачевським Р.В., суд констатує, що позивачем ОСОБА_1 надано належні та допустимі докази на підтвердження наданої правничої допомоги та її вартості.

Водночас згідно з частинами першою, другою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Диспозицією частини четвертої статті 141 ЦПК України передбачено, якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Як встановлено судом, в позовній заяві позивач ОСОБА_1 зазначив попередній (орієнтовний) розмір судових витрат, який складається з судового збору в сумі 11 421,80 грн, та вартості послуг на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

Таким чином, сума послуг на професійну правничу допомогу, заявлена позивачем ОСОБА_1 у заяві про ухвалення додаткового рішення (30 000 грн) в 3 рази перевищує суму, зазначену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, відображеному у позовній заяві (10 000 грн). Таке перевищення розміру судових витрат судом визнається істотним, оскільки значно перевищує такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку, який був поданий вже після надання переважної більшості правової допомоги відповідачу адвокатом Бодачевським Р.В. (пошук та аналіз судової практики з питань застосування законодавства у спірних правовідносинах, складання позовної заяви та засвідчення копій до неї, складання адвокатських запитів).

Всупереч вимогам ч.4 ст.141 ЦПК України, у заяві про ухвалення додаткового судового рішення та доданих до нього доказах на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу взагалі не наведене обґрунтування щодо причин, з яких сторона позивача не могла передбачити такі витрати (30000 грн) на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку.

Отже, судом встановлено, що сума витрат на правничу допомогу, заявлена у заяві про ухвалення додаткового рішення, істотно перевищує суму таких витрат, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, тому суд, керуючись ч.4 ст.141 ЦПК України, відмовляє позивачу ОСОБА_1 у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, тобто в сумі 20 000 грн (30 000 грн - 10 000 грн).

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу позивача ОСОБА_1 в розмірі 10 000 грн, є співмірним зі складністю справи, яка розглянута в спрощеному позовному провадженні, обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), кількістю судових засідань за участю адвоката. Підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу суд не вбачає.

Згідно частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову позивачем ОСОБА_1 було заявлено до майнові вимоги на загальну суму 1 142 180,00 грн.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені судом частково на суму 895 715,06грн, що становить 78,42% від заявленої ним суми, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно задоволеним позовним вимогам на загальну суму 7842,00 грн.

Разом з тим, з матеріалів цивільної справи вбачається, що відповідачем ОСОБА_2 по справі також були понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн, проте судом у рішенні від 02.06.2025 питання про відшкодування цих витрат не вирішувалося та може бути вирішено судом з власної ініціативи шляхом ухвалення додаткового рішення.

Так, інтереси відповідача ОСОБА_2 у справі представляла адвокат Гарманчук Олександра Романівна, яка діяла на підставі ордеру серії АМ №1092924 та договору №19-06-2024/01 про надання правової допомоги від 27.04.2024.

У відзиві на позовну заяву представником відповідача адвокатом Гарманчук О.Р. було зазначено про понесені судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн, на підтвердження яких надано: договір №19-06-2024/01 про надання правової допомоги від 27.04.2024, в якому визначено розмір гонорару адвокату в сумі 10 000 грн; акт прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги №19-06-2024/01 від 27.06.2024 на суму 10 000 грн; детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Гарманчук О.Р. на виконання умов до Договору про надання правової допомоги №19-06-2024/01 від 27.06.2024 на суму 10 000 грн; платіжна інструкція №201 від 28.06.2024 про сплату ОСОБА_2 за послуги правової допомоги 10 000 грн., які оцінюються судом як належні та достатні у розумінні положень ст.ст.77-80 ЦПК України.

Таким чином, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 підлягають стягненню понесені судові витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру відхилених позовних вимог в розмірі 2158 грн (10 000,00 грн х 21,58% : 100%).

На підставі частини десятої статті 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладену більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи, що розмір витрат на правову допомогу, понесених позивачем ОСОБА_1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог складає 7 842,00 грн, що підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 , а з позивача ОСОБА_1 на користь відповідачки ОСОБА_2 підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу пропорційно розміру відхилених позовних вимогв розмірі 2158,00 грн, враховуючи положення ч. 10 ст.141 ЦПК України, з відповідача ОСОБА_2 , як з особи, на яку покладено більшу суму судових витрат, на користь позивача слід стягнути різницю понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5 684,00 грн (7 842 грн 2158 грн).

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 133-134, 137, 141, 246, 259, 265, 268, 270 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Заяву позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 5 684,00 гривень.

Додаткове рішення може бути оскаржене до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного додаткового рішення.

Учасник справи, якому повне додаткове рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного додаткового рішення.

Додаткове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги додаткове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне додаткове рішення складене 17.06.2025.

Суддя Ладижинського міського суду

Вінницької області С.О.Нікандрова