Провадження № 2/463/652/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Нора Н.В.

при секретарі Заверуха О.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовомОСОБА_1 до Першої львівської державної нотаріальної контори Львівської області, третя особа: ОСОБА_2 про скасування запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна,

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, просить ухвалити рішення про скасування запису №2375512 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешт квартири АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивує тим, що 30 липня 2024 року Позивач, під час отримання усної консультації у нотаріуса Четвертої львівської державної нотаріальної контори з приводу можливості відчуження шляхом укладення договору дарування належної їй частки у будинку АДРЕСА_2 , дізналась про те, що у Єдиному реєстрі заборон відчужения об`єктів нерухомого майна наявний запис про арешт частини будинку АДРЕСА_2 . Як наслідок, нотаріус повідомила Позивача про неможливість укладення договору дарування до скасування відповідного запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. З листа Відповідача від 02 серпня 2024 року №798/01-16 Позивач дізналась про те, що 12 вересня 2005 року Відповідачем було внесені відомості про арешт квартири АДРЕСА_1 та здійснено відповідний запис №2375512 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Відомості про арешт, як вказано у листі Відповідача від 02 серпня 2024 року, внесені до реєстру на підставі заяви Личаківського відділу державної виконавчої служби від 07 вересня 2005 року та ухвали Личаківського районного суду м. Львова б/н від 12 січня 2004 року. Також у листі Відповідача зазначено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 . Однак, згідно з даними інформаційної довідки від 25 листопада 2024 року №405283844 з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, будинок АДРЕСА_2 перебуває у спільній частковій власності, а саме: ОСОБА_1 , яка є власником 39/100 на підставі договору дарування від 18.10.2004 року, який посвідчений Четвертою львівською держнотконторою та укладений між Дарувальниками ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 та обдаровуваною ОСОБА_1 . ОСОБА_2 , який є власником 61/100 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради 26.09.2001 року. 3 наведеного вбачається, що як станом на час прийняття ухвали Личаківським районним судом м. Львова від 12 січня 2004 року, так і станом на сьогодні, будинок перебував і перебуває у спільній частковій власності. Відтак, інформація про те, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 не відповідало та не відповідає дійсним обставинам. 31 липня 2024 року Позивач також звернулась до Личаківського районного суду м. Львова із заявою про видачу копії ухвали Личаківського районного суд м. Львова б/н від 12 січня 2004 року на підставі якої накладено арешт на майно. У відповідь на вказану заяву Позивач отримала лише копію ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 13 січня 2005 року, яка прийнята в межах розгляду цивільної справи №255/2007 за позовом ОСОБА_2 до Личаківської районної адміністрації, Львівського ОДБТІЕО, ОСОБА_3 , та ОСОБА_5 про визнання недійсним висновку, скасування розпорядження та усунення перешкод у користуванні майном.

Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що вказане обтяження №2375512 внесене до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 12.09.2005 року за заявою Личаківського відділу державної виконавчої служби від 07.09.2005 року на підставі ухвали Личаківського районного суду міста Львова від 12.01.2004 року, зареєстроване Першою львівською державною нотаріальною конторою, оскільки Перша львівська державна нотаріальна контора у даному випадку виконувала функцію лише реєстратора обтяжень нерухомого майна, і не несла відповідальності за інформацію, викладену обтяжувачем у повідомленні про реєстрацію обтяження.

У судове засідання сторони не з`явились, про дату і час були належним чином повідомлені, про причини неявки не повідомили.

Представником позивача було подано заяву, в якій просить суд проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги задоволити у повному обсязі.

Відповідач у відзиві просить суд розгляд справи проводити за відсутності представника Першої львівської державної нотаріальної контори Львівської області.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини.

Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Судом встановлено, що 18.10.2004 року за договором дарування ОСОБА_3 , ОСОБА_4 подарували, а ОСОБА_1 прийняла у дар 39/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться в АДРЕСА_2 .

Згідно з даними інформаційної довідки від 25.11.2024 року №405283844 з Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, будинок АДРЕСА_2 перебуває у спільній частковій власності, а саме: - ОСОБА_1 , яка є власником 39/100 на підставі договору дарування від 18.10.2004 року, який посвідчений Четвертою львівською держнотконторою та укладений між Дарувальниками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та обдаровуваною ОСОБА_1 ; - ОСОБА_2 , який є власником 61/100 на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_1 , виданого Личаківською районною адміністрацією Львівської міської ради 26.09.2001 року.

У відповіді від 29.08.2024 року № 49081 на запит вбачається, що обтяження №2375512 на квартиру АДРЕСА_3 накладено згідно ухвали б/н від 12.01.2004 року. Надати для огляду матеріали виконавчого провадження неможливо, оскільки строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених 32 постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Враховуючи вищевикладене, матеріали вищезазначених виконавчих проваджень знищені.

Згідно вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Постанова № 5) від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправне позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 391 ЦК України визначає, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У відповідності зі ст. 41 Конституції України, кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

За приписами ч. 3 ст. 3 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час проведення окремих процесуальних дій, розгляду та вирішення справи.

Згідно положень ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ч. 1 ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Частиною 2 цього Закону передбачено, що арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувана про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Отже, вимоги позивача, що ґрунтуються на його праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року.

Згідно із ч. 2 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту.

Таким чином, суд приходить до висновку, як станом на час прийняття ухвали Личаківським районним судом м. Львова від 12 січня 2004 року, так і станом на сьогодні, будинок перебував і перебуває у спільній частковій власності. Відтак, інформація про те, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 не відповідало та не відповідає дійсним обставинам, а отже, запис №2375512 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешт квартири АДРЕСА_1 підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахування того, що позов задоволено повністю, судовий збір у розмірі 969,00 грн. належить стягнути з відповідача.

Керуючись ст.ст.7, 9, 11-13, 81, 89, 141, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

позовОСОБА_1 до Першої львівської державної нотаріальної контори Львівської області, третя особа: ОСОБА_2 про скасування запису у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна задоволити повністю

Скасувати запис №2375512 у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про арешт квартири АДРЕСА_3 .

Стягнути з Першої львівської державної нотаріальної контори Львівської області (місцезнаходження: 79006, м. Львів, вул. Саксаганського, 6, ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 969,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Нор Н.В.