Справа№938/220/25
Провадження № 2/938/138/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 червня 2025 року селище Верховина

Верховинський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого судді Джуса Р.В.,

за участю: секретаря судових засідань Ласкурійчук С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу

за позовом: ОСОБА_1 ,

до відповідача: Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Верховинське лісове господарство" ДСГП "Ліси України",

про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за участю:

позивач: не з`явився;

представник позивача: не з`явився;

представник відповідача: не з`явився;

Обставини справи.

ОСОБА_1 звернувся до Верховинського районного суду Івано-Франківської області з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Верховинське лісове господарство" ДСГП "Ліси України" про поновлення його на роботі в Державному спеціалізованому господарському підприємстві "Ліси України" та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з дати звільнення до дня поновлення на роботі.

Ухвалою від 03.02.2025 суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначив розгляд справи в судовому засіданні на 19.02.2025.

У зв`язку із неявкою відповідача, розгляд справи було відкладено на 13.03.2025.

12.03.2025 позивач подав через канцелярію суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із неможливістю його явки до суду через хворобу.

Від представника відповідача 12.03.2025 через підсистему електронний суд також надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні.

Окрім того, 12.03.2025 через підсистему «Електронний суд» від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Враховуючи неявку сторін в судове засідання та подачу ними клопотань про відкладення розгляду справи, розгляд справи було відкладено на 10.04.2025.

28.03.2025 позивач подав відповідь на відзив позивача на позовну заяву.

В судовому засіданні 10.04.2025 після заслуховування вступного слова учасників справи, в судовому засіданні було оголошено перерву до 07.05.2025.

В судовому засіданні 07.05.2025 за клопотанням позивача та його представника, для надання позивачу можливості врегулювати спір мирним шляхом, оголошувалась перерва до 28.05.2025.

В судовому засіданні 28.05.2025 оголошувалась перерва до 12.06.2025 для надання представнику відповідача можливості ознайомитись із штатним розписом наданим позивачем а також для надання можливості представнику відповідача надати додаткові докази.

В судовому засіданні 12.06.2025, за участю позивача та його представника а також представника відповідача, суд завершив дослідження доказів поданих сторонами, заслухав додаткові пояснення сторін щодо обставин справи, та у відповідності до положень ч.2 ст.244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення у справі на 17.06.2025 о 17год. 00хв.

В судове засідання 17.06.2025, учасники справи не з`явились.

Згідно ч.4 ст.268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.

Правова позиція позивача.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач у позовній заяві посилається на те, що 08.09.2021 року він був прийнятий на роботу інженером (по дорогах) 2-і категорії апарату управління у ДП «Верховинський лісгосп», а 01.08.2022р переведений на посаду інженера з охорони праці 1-і категорії апарату управління.

16.01.2023 року Державне підприємство «Верховинське лісове господарство» реорганізовано шляхом приєднання до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» і його було зараховано до особового складу філії «Верховинське лісове господарство» ДП «Ліси України» на посаду інженера з охорони праці 1-і категорії, та 16.01.2023 переведено провідним інженером з охорони праці.

25 жовтня 2024 року його повідомлено, що відповідно до наказу державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 18.10.2024р. №1907 «Про припинення філії «Верховинське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» шляхом закриття її в порядку, передбаченому трудовим законодавством і на підставі статті 49-2 та пункту 1 статті 40 КЗпП України, про наступне звільнення з посади провідного інженера з охорони праці. В повідомленні також було вказано, що про наявність вакантних посад у філії «Карпатський лісовий офіс» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» його буде додатково попереджено.

Однак, уже 31 грудня 2024 року, згідно наказу №408к від 25.12.2024р. його було звільнено з посади згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією філії «Верховинське лісове господарство» ДП «Ліси України».

Своє звільнення позивач вважає протиправним, тому просить поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Зокрема позивач вважає, що розірвання трудового договору за п.1 ст.40 К3пП України з ініціативи власника можливе у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, що є юридичною особою, а не їх структурного підрозділу. Натомість, припинення діяльності філії «Верховинське лісове господарство» шляхом її закриття не являється ліквідацією підприємства, так як більшість її працівників зараховані до складу філії «Карпатський лісовий офіс». Звертає увагу на те, що філія «Верховинське лісове господарство» ДП «Ліси України» було реорганізовано шляхом об`єднання кількох філій: «Верховинське лісове господарство», «Ворохтянське лісове господарство» та «Гринявське лісове господарство» у Верховинське надлісництво філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». Новостворена філія «Карпатський лісовий офіс» складається із 23 структурних підрозділів із більше 5 тисяч штатних одиниць посад, серед яких 22 одиниці працівників відділу охорони праці та цивільного захисту.

Вважає, що п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, передбачено кілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника, такі як ліквідація, реорганізація, скорочення чисельності або штату працівників, та вони стосуються саме підприємств, установ та організацій, як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. В даному випадку мало місце не ліквідація юридичної особи, а лише зміна внутрішньої структури юридичної особи.

Також позивач посилається на те, що обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, та за змістом частини третьою статті 49-2 К3пП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. В той же час, жодної вакантної посади на підприємстві йому не пропонувалось, хоча відповідно до положень про філії державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», працівники філії є працівниками підприємства. Також не досліджувалось питання його переважного права на залишення на роботі, як це передбачено ст. 42 К3пП України. Не взято до уваги, що він має дві вищі освіти, йому залишилось чотири місяці до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, та він має інвалідність 3 групи.

Позивач вважає, що його слід поновити на роботі в державному спеціалізованому господарському підприємстві «Ліси України» з дати звільнення, а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, виходячи із середньоденної заробітної плати 1070,44 грн. помноженої на кількість робочих днів за період з 01.01.2025 по 07.05.2025. При цьому позивач вважає, що його може бути поновлено на посаді провідного інженера з охорони праці не виключно у філії «Верховинське лісове господарство», а в структурі юридичної особи Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі.

Правова позиція відповідача.

Відповідач подав відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги заперечив в повному обсязі та просить в їх задоволенні відмовити. Заперечуючи позовні вимоги відповідач посилається на те, що 25 жовтня 2024 року позивачу вручено повідомлення від 23.10.2024 в якому зазначено, що відповідно до наказу ДП «Ліси України» від 18.10.2024 N?1907 «Про припинення філії «Верховинське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» філія «Верховинське лісове господарство» припиняється шляхом її закриття в порядку, передбаченому трудовим законодавством.

На підставі статті 49-2 та пункту першого статті 40 Кодексу законів про працю України відповідача попереджено про наступне звільнення з посади провідного інженера з охорони праці філії «Верховинське лісове господарство» та припинення трудових відносин у встановленому законодавством порядку.

Наказом Філії «Верховинське лісове господарство» від 25 грудня 2024 року №408к позивача звільнено з роботи відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України, тобто у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно штатного розпису та структури і штатної чисельності Філії «Верховинське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на 2025 рік, порівняно з штатним розписом та структурою і штатною чисельністю на 2024 рік, які діяла раніше, зменшилась кількість працівників філії, що фактично підтверджує те, що мало місце скорочення штату та чисельності працівників філії «Верховинське лісове господарство» ДП «Ліси України». Фактично, штатний розпис філії «Верховинське лісове господарство» був скорочений повністю, в тому числі і посада позивача, окрім посад, які залишись в штатному розписі з метою здійснення всіх дій для закриття філії.

Також відповідач вважає, що при звільненні позивача були дотримані всі вимоги трудового законодавства, зокрема передбачені ст. 49-2 КЗпП України.

Також відповідач посилається на те, що позивач просить його поновити на роботі в ДП «Ліси України» на посаді провідного інженера з охорони праці, хоча його було звільнено з посади провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу філії «Верховинське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства. Також зазначає, що позивачем не враховано, що підставою для його поновлення на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, є скасування наказу про звільнення працівника із займаної посади.

Фактичні обставини встановлені судом.

Відповідно до копії паспорта громадянина України, ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в селі Сокиричі Ківерцівського району Волинської області. Із 14.07.2009 року його місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 7-8).

30 червня 1989 року ОСОБА_1 отримав диплом спеціаліста серії НОМЕР_1 про здобуття вищої освіти за спеціальністю «водопостачання та каналізація», та отримав кваліфікацію інженер-будівельник (а.с. 19)

02 червня 2017 року ОСОБА_1 отримав диплом серії НОМЕР_2 про здобуття вищої освіти за спеціальністю «автомобільні дороги і аеродроми» та отримав кваліфікацію інженер-будівельник (а.с. 18).

Відповідно до довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 19.10.2021 серії 12 ААВ №416213, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є інвалідом ІІІ групи (а.с. 21).

Згідно записів у трудовій книжці серії НОМЕР_3 (а.с. 9-12) судом встановлено наступне:

-08.09.2021 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу інженером (по дорогах) 2-і категорії апарату управління у ДП «Верховинський лісгосп»;

- 01.08.2022 ОСОБА_1 переведений на посаду інженера з охорони праці 1-і категорії апарату управління;

- відповідно до наказу №914 від 28.10.2022 Державне підприємство «Верховинське лісове господарство» реорганізовано шляхом приєднання із 16.01.2023 до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та 16.01.2023 згідно наказу №303 від 16.01.2023 ДП «Ліси України» і наказу філії «Верховинське лісове господарство» від 13.01.2023 №3к, ОСОБА_1 зараховано до особового складу філії «Верховинське лісове господарство» ДП «Ліси України» на посаду інженера з охорони праці 1-і категорії;

- згідно наказу від 16.01.2023 №6к, ОСОБА_1 переведено провідним інженером з охорони праці апарату управління;

-згідно наказу від 29.12.2023 №330к, ОСОБА_2 переведено на посаду провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу.

- згідно наказу №408к від 25.12.2024р. ОСОБА_1 звільнено з посади згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією філії «Верховинське лісове господарство» ДП «Ліси України».

Судом також встановлено, що згідно наказу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 18.10.2024 №1907 наказано припинити філію «Верховинське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ВП 45001549), шляхом її закриття. Головному лісничому філії «Верховинське лісове господарство» наказано здійснити всі необхідні дії щодо ліквідації філії, зокрема: провести повну інвентаризацію основних засобів, нематеріальних активів, незавершених капітальних інвестицій, запасів, грошових коштів філії; забезпечити оформлення передавального балансу майна та передавального акту до філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»; забезпечити передачу активів та пасивів до філії «Карпатський лісовий офіс»; попередити працівників філії «Верховинське лісове господарство» про припинення філії шляхом її закриття в порядку, передбаченому трудовим законодавством (а.с. 13-15).

Листом від 23.10.2024 №359/21.6-ВЛ-18 філія «Верховинське лісове господарство» повідомило ОСОБА_1 на підставі ст. 49-2 та п.1 ст.40 КЗпП України про його наступне звільнення із посади провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу та припинення трудових відносин. Також у вказаному листі ОСОБА_1 роз`яснено, що до моменту звільнення він повинен виконувати свої посадові обов`язки та дотримуватись правил внутрішнього трудового розпорядку. Окремо звернено увагу ОСОБА_3 на те, що про наявність вакантних посад у філії «Карпатський лісовий офіс» його буде додатково попереджено. Із вказаним листом ОСОБА_1 ознайомився 25.10.2024 (а.с. 16).

Згідно наказу В.о директора філії «Верховинське лісове господарство» від 25.12.2024р. №408к, ОСОБА_1 звільнено з посади провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу з 31.12.2024, згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією (а.с. 17).

Оцінка суду.

Як вбачається із позовної заяви, спірні правовідносини виникли між сторонами з приводу звільнення позивача з посади провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу, поновлення позивача на посаді, та стягнення із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та такі врегульовані нормами Конституції України, Кодексу законів про працю України.

Згідно ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до положень ст.2 КЗпП України, законодавець визначив, що право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно із ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до положень п.4 ст.36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Згідно пункту 1 частини першої ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст.49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган, фізична особа, яка використовує найману працю, пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, у фізичної особи працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до домашніх працівників, до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період, а також у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Згідно положень ст. 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; ) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та членам сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, членам сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби ; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; працівникам, які є членами пожежно-рятувальних підрозділів для забезпечення добровільної пожежної охорони не менше року.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі №6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20).

Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17).

Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.08.2024 у справі №641/1334/23 (п. 82-84), сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками. Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які нададуть працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.

Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).

Надаючи оцінку обов`язку роботодавця запропонувати всі вакантні посади працівникові, Велика Палата Верховного Суду дійшла переконання про відсутність підстав для відступу від правових висновків щодо застосування частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, сформульованих у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 25 липня 2019 року у справі № 807/3588/14, а саме:

«Виходячи із системного аналізу пункту 1 частини першої та частини другої статті 40, частини другої статті 49-2 КЗпП України з метою забезпечення цієї гарантії на власника або уповноважений ним орган при звільненні працівника у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці покладається обов`язок при попередженні працівника про таке звільнення одночасно запропонувати йому наявні вакантні посади. Тобто законодавець встановив принцип одночасності попередження про наступне вивільнення та пропонування наявних вакантних посад для забезпечення гарантії права громадян на сприяння у збереженні роботи.

За приписами частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, власник вважається таким, що належно виконав свій обов`язок щодо сприяння у збереженні роботи працівника, який підлягає звільненню у зв`язку із скороченням штату, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Такий обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору та охоплює вакантні посади, які з`явилися в установі протягом всього цього періоду і які існували на день звільнення».

Згідно ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом положень ЦПК України:

- кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 3 і 4 ст. 12 ЦПК України);

- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 13 ЦПК України);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ч. ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України);

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ст. 78 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.(ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, 08.09.2021 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу інженером (по дорогах) 2-і категорії апарату управління у ДП «Верховинський лісгосп» та в подальшому, переведений на посаду інженера з охорони праці 1-і категорії апарату управління.

Відповідно до наказу №914 від 28.10.2022 Державне підприємство «Верховинське лісове господарство» реорганізовано шляхом приєднання із 16.01.2023 до державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» та 16.01.2023 згідно наказу №303 від 16.01.2023 ДП «Ліси України» і наказу філії «Верховинське лісове господарство» від 13.01.2023 №3к, ОСОБА_1 зараховано до особового складу філії «Верховинське лісове господарство» ДП «Ліси України» на посаду інженера з охорони праці 1-і категорії;

Згідно наказу від 16.01.2023 №6к, ОСОБА_1 переведено провідним інженером з охорони праці апарату управління, а згідно наказу від 29.12.2023 №330к, ОСОБА_2 переведено на посаду провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу.

Слід звернути увагу на те, що обіймаючи посаду провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу у філії «Верховинське лісове господарство» ДП «Ліси України» ОСОБА_1 фактично обіймав посаду в структурі юридичної особи ДП «Ліси України».

Згідно наказу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 18.10.2024 №1907 наказано припинити філію «Верховинське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (код ВП 45001549), шляхом її закриття. При цьому майно філії на підставі передавального балансу майна та передавального акту передавалося до філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Згідно наказу В.о директора філії «Верховинське лісове господарство» від 25.12.2024р. №408к, ОСОБА_1 звільнено з посади провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу з 31.12.2024, згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв`язку з ліквідацією.

Про майбутнє звільнення ОСОБА_1 був повідомлений 25.10.2025 згідно листа філія «Верховинське лісове господарство» від 23.10.2024 №359/21.6-ВЛ-18. У вказаному листі також було поінформовано ОСОБА_1 про те, що про наявність вакантних посад у філії «Карпатський лісовий офіс» його буде додатково попереджено. Вказана обставина сторонами не заперечується.

В той же час, з моменту попередження про звільнення та до моменту самого звільнення, відповідачем Державним спеціалізованим господарським підприємством «Ліси України» не було запропоновано позивачу ОСОБА_1 жодної наявної на підприємстві роботи, а саме вакантної посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншої вакантної роботи, яку позивач міг би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому віповідачем не було запропоновано позивачу можливість працевлаштування, як у новоствореній філії «Карпатський лісовий офіс» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», до якої перейшло все майно філії «Верховинське лісове господарство», так і в інших структурних підрозділах Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України».

Відповідачем не надано суду жодних доказів, які б доводили, що ним пропонувалися позивачу ті чи інші посади, однак позивач відмовився від виконання запропонованої роботи.

Відповідачем не надано також доказів, які б обґрунтовано доводили неможливість переведення позивача через відсутність у відповідача вакантних посад, як у новоствореній філії, так і у інших структурних підрозділах.

При цьому суд зазначає, що у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення з роботи, позивач є слабкою ланкою, а тому справедливим є покладання обов`язку доказування законності звільнення, на роботодавця.

Так, згідно штатного розпису філії «Верховинське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на 2025 рік, кількість працівників філії становить 2 одиниці, а саме директор філії та провідний інженер з лісовідновлення. В той же час, згідно штатного розпису новоствореної філії «Карпатський лісовий офіс» який введено в дію із 01.01.2025 (а.с.109-158), філія складається із значної кількості структурних підрозділів та включає велику кількість штатних одиниць.

Суд також звертає увагу на те, що наказ про звільнення позивача не містить конкретизації у найменуванні роботодавця, у зв`язку із ліквідаціє якого, відбулось звільнення.

В той же час, згідно наданого відповідачем витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на даний час діяльність філії «Верховинське лісове господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», ще не припинено та така перебуває у реєстрі (а.с. 168 зворот).

Відповідно до статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Аналізуючи докази, досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що при звільненні позивача з роботи, відповідач, як роботодавець не виконав свого зобов`язання по працевлаштуванню позивача, порушивши гарантії його трудових прав, тому ОСОБА_1 слід поновити на роботі на посаді, на якій він працював, з часу його звільнення.

За правилами ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, та довідки про доходи наданої відповідачем №06-11-01 від 09.01.2025, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 1070,44грн

Середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу за період з 01 січня 2025 року по день ухвалення судового рішення 17 червня 2025 року, становить 119 робочі дні (1070,44 грн. * 119дні) 127 382,36грн.

Суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Вказаний правовий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 18.07.2018 по справі №359/10023/16-ц.

Пунктами 2, 4 ч.1 ст. 430 ЦПК України, ч. 8 ст. 235 КЗпП України передбачено, що суд допускає до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника та виплати працівникові заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (без врахування відповідних податків й інших обов`язкових платежів), що в даному випадку становить 21230,39 грн.

Судові витрати.

Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Положеннями ч.1 ст.4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до пп.1, 2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, фізичною особою сплачується судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовної заяви немайнового характеру, сплачується судовий збір в сумі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно із ст.7 Закону України "Про державний бюджет України на 2025 рік", станом на 1 січня 2025 року, для працездатних осіб законодавцем визначено прожитковий мінімум на рівні 3028,00грн.

Відповідно до частини 3 ст.6 Закону України про судовий збір, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Відтак при поданні даного позову мав бути сплачений судовий збір в сумі 2485,02 грн (позовна вимога про поновлення на роботі 1211,20грн., позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу 1273,82грн.)

Разом з тим, відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відтак при поданні позову до суду, позивачем судовий збір не сплачувався.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин із відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, від сплати якого звільнена позивач, в сумі 2485,02 грн.

Керуючись ст.ст. 10-13, 49, 76-81,89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 279, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов задовольнити повністю.

Поновити ОСОБА_1 на посаді провідного інженера з охорони праці адміністративного персоналу філії «Верховинське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 31 грудня 2024 року.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Верховинське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу із 01 січня 2025 року по 17 червня 2025 року в розмірі 127 382,36грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення суми платежу за один місяць в розмірі 21 230,39 грн з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів звернути до негайного виконання.

Стягнути з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Верховинське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» в дохід держави судовий збір в сумі 2485,02грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_4 .

Відповідач: Державне спеціалізоване господарське підприємство "Ліси України" в особі філії "Верховинське лісове господарство" ДСГП "Ліси України", місце знаходження: м.Київ, вул. Шота Руставеллі,9А; ідентифікаційний код 44768034.

Суддя Роман ДЖУС