Ухвала

Іменем України

30 травня 2025 року

м. Київ

справа № 539/3248/24

провадження № 61-6145ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником Хавухою Іваном Володимировичем , на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2025 року у складі судді: Даценка В. М., та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Карпушина Г. Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , територіальний сервісний центр МВС № 1242 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, територіальний сервісний центр МВС № 5343 регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , територіальний сервісний центр МВС № 1242 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, територіальний сервісний центр МВС № 5343 регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 , будучи власником автомобіля «Skoda Octavia А7», кузов номер: НОМЕР_1 , домовився наприкінці січня 2022 року з ОСОБА_8 про обмін свого авто на авто останнього «Mercedes» з доплатою зі свого боку, передавши при цьому йому своє авто.

За домовленістю протягом 6 місяців позивач мав здійснити таку доплату, після чого мала б місце перереєстрація автомобілів.

У вересні 2022 року позивач виявив зникнення в особистому мобільному додатку «Дія» відомостей щодо належного йому автомобіля «Skoda Octavia А7», в зв`язку з чим звернувся до СУ ГУНП в Херсонській області, яким було розпочате досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 289 КК України, відомості про яке були внесені до ЄРДР за №001627, в якому ОСОБА_1 має статус потерпілого.

В ході досудового розслідування кримінального провадження було встановлено що за підробленою довіреністю від 29 липня 2022 року ОСОБА_3 29 серпня 2022 року відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1242/2022/3361656, зареєстрованого в Територіальному сервісному центрі МВС №1242 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, здійснив продаж автомобіля «Skoda Octavia A7», р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_4 .

Після перереєстрації автомобіля, йому було присвоєно новий реєстраційний номер НОМЕР_3 .

08 грудня 2022 року ОСОБА_4 уклав договір комісії № 4839 з гр. ОСОБА_6 , яким уповноважив останнього на продаж авто «Skoda Octavia A7», VIN-код: НОМЕР_1 , а той в свою чергу 28 лютого 2023 року здійснив продаж вказаного автомобіля «Skoda Octavia A7», ОСОБА_5 , яка здійснила перереєстрацію автомобіля, присвоєнням нового державного номеру НОМЕР_4 .

Під час досудового розслідування кримінального провадження №001627 був встановлений факт використання підробленої нотаріальної довіреності, в зв`язку з чим, органом досудового розслідування було додатково розпочате кримінальне провадження за частиною четвертою статті 358 КК України, відомості про яке були внесені до ЄРДР за № 0002408 від 26 грудня 2023 року.

Зазначені кримінальні провадження були об`єднані, досудове розслідування на цей час триває.

Також Каховською окружною прокуратурою Херсонської області було розпочате досудове розслідування безпосередньо за фактом підробки нотаріальної довіреності № 2039, виданої приватним нотаріусом Каховського районного нотаріального округу Херсонської області - ОСОБА_7. Досудове розслідування за вказаним фактом було розпочате 20 червня 2024 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України. Відомості внесені до ЄРДР за №00000013.

Позивач вважав, що його права та інтереси порушені, оскільки автомобіль вибув з його володіння всупереч його волі внаслідок злочинних дій ОСОБА_3 , а тому його права підлягають судовому захисту.

ОСОБА_1 просив:

визнати недійсною та скасувати довіреність від 29 липня 2022 року, посвідчену приватним нотаріусом Каховського нотаріального округу ОСОБА_7., зареєстровану в реєстрі за № 2039, за якою ОСОБА_1 , надано право продати, обміняти, користуватися та керувати автомобілем марки «Skoda», модель «Octavia», рік випуску 2014, двигун 1968, р. н. НОМЕР_2 , зареєстрований 09 січня 2019 року, ТСЦ МВС №6545, ОСОБА_3 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №1242/2022/3361656 від 29 серпня 2022 року, укладений в ТСЦ МВС № 1242 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, за яким ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 продав автомобіль марки «Skoda», моделі «Octavia», кузов номер: НОМЕР_1 - ОСОБА_4 ;

визнати недійсним договір комісії № 4839 від 08 грудня 2022 року, за яким ОСОБА_4 надав доручення продати автомобіль «Skoda», моделі «Octavia», ОСОБА_6 ;

визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 4819 від 28 лютого 2023 року, за яким ОСОБА_6 діючи за договором комісії № 4839 від 08 грудня 2022 року, за дорученням ОСОБА_4 , продав автомобіль марки «Skoda», моделі «Octavia», кузов номер: НОМЕР_1 - ОСОБА_5 ;

скасувати державну реєстрацію автомобіля марки «Skoda», моделі «Octavia», кузов номер: НОМЕР_1 , за ОСОБА_4 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_5 , видане 29 серпня 2022 року ТСЦ МВС №1242 РСЦ ГСЦ МВС в Дніпропетровській області;

скасувати державну реєстрацію автомобіля марки «Skoda», моделі «Octavia», кузов номер: НОМЕР_1 за ОСОБА_5 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 , видане 08 березня 2023 року ТСЦ МВС № 5343 РСЦ МВС в Полтавській області;

визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Skoda», моделі «Octavia», кузов номер: НОМЕР_1 ;

стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 6 782,72 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:

виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом;

передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України;

Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України;

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України. Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає. Наведена позиція викладена в постанові ОП КЦС ВС від 11 грудня 2023 року у справі № 752/5281/20;

аналізуючи обставини у справі та наведені положення чинного законодавства, суд першої інстанції виснував, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного права. Заявлені вимоги направлені на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України або ж вимоги про відшкодування збитків. В судовому засіданні представник позивача пояснив, що рішення за заявленими вимогами визначає власника автомобіля та дає можливість одержати спірний автомобіль в межах кримінального провадження після того, як він буде виявлений. Наведене підтверджує висновок суду про те, що метою позову не є ефективний захист права в межах цивільно-правового спору. Таким чином, позов не підлягає задоволенню через обрання неефективного способу захисту права.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року:

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Хавухи І. В. залишено без задоволення;

рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2025 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:

ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку про невірно обраний позивачем спосіб захисту, який є не ефективним та не сприяє відновленню його прав, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні заявлених вимог, встановивши при цьому, що передання власником спірного автомобіля іншій особі було здійснено добровільно, згідно їх попередніх домовленостей, що виключає таку складову ст. 388 ЦК України як вибуття майна поза волею власника. Колегія суддів погодилася з вказаними висновками суду.

статтею 388 ЦК України передбачені випадки витребування майна власником від добросовісного набувача: зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом;

згідно до усталеної практики Верховного Суду при розгляді справ подібної категорії слід встановлювати чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння, оскільки саме наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача;

так, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права;

застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права;

апеляційний суд вказав, що як вбачається з позовної заяви, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що ним особисто, наприкінці січня 2022 року, в м. Каховка було передано належний йому автомобіль «Skoda Octavia A7», VIN-код: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , відповідачу ОСОБА_8 у тимчасове користування, з метою домовленості з останнім подальшого обміну на належний йому автомобіль «Mercedes», з відповідної доплатою різниці у вартості транспортних засобів. Строк такої доплати зі сторони позивача та подальшу перереєстрацію автомобіля сторони узгодили в 6 місяців;

наведене свідчить про факт добровільної передачі позивачем належного йому автомобіля «Skoda Octavia A7», VIN-код: НОМЕР_1 іншій особі, що фактично не заперечувалось в ході розгляду справи ОСОБА_1 ;

власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відповідно, фактична передача транспортного засобу разом із реєстраційним документом на цей транспортний засіб є правомірним способом набуття володіння такою особою (фактичним володільцем) щодо набутого в такий спосіб автомобіля. Таке володіння вважатиметься правомірним навіть за відсутності будь-яких документів, виданих від імені власника (довіреності, договору тощо), допоки протилежне не буде встановлено.

таким чином, апеляційний суд виснував, що передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України;

вважаючи дії відповідачів злочинними, 06 вересня 2023 року за заявою ОСОБА_1 правоохоронними органами внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за частиною другою статті 289 КК України щодо незаконного заволодіння невстановленою особою належним йому автомобілем автомобіля «Skoda Octavia A7», VIN-код: НОМЕР_1 . В подальшому було встановлено підроблення нотаріальної довіреності, на підставі якої ОСОБА_3 здійснив відчуження належного ОСОБА_1 автомобіля «Skoda Octavia A7» ОСОБА_4 , за фактом чого до ЄРДР було внесено відомості 20 червня 2024 року за частиною першою статті 358 КК України.

за вказаних обставин, колегія суддів погодилась з висновками суду першої інстанції з приводу того, що належне відновлення прав позивача як власника транспортного засобу, можливе за умови пред`явлення позову про відшкодування збитків, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду (правові висновки Верховного Суду постанова від 02 червня 2021 року по справі №761/44057/19, від 27 червня 2018 року по справі 742/3315/16-ц та Велика Палата Верховного Суду постанова від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц). У зв`язку з чим, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що заявлені вимоги позивача про визнання правочинів недійсними не призведуть до відновлення його прав, як власника транспортного засобу, а відтак обраний останнім спосіб захисту є неефективним, що виключає можливість задоволення позову;

апеляційний суд відхилив доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо доведеності факту незаконного позбавлення ОСОБА_1 автомобіля, яке вибуло з його володіння всупереч його волі, оскільки вони суперечать матеріалам справи та власним обґрунтуванням позовних вимог, з яких вбачається добровільна передача ним автомобіля іншій особі, з метою подальшого обміну авто. Апеляційний суд зазначив, що подальше користування спірним автомобілем в силу п. 2.2 Правил дорожнього руху ОСОБА_3 необхідно розглядати як правомірне, тобто на достатній правовій підставі, що само по собі виключає можливість застосування віндикації в порядку статті 388 ЦК України. Разом з тим, отримавши в користування автомобіль, відповідач ОСОБА_3 не мав правових підстав розпоряджатись останнім та відчужувати його у спосіб укладання тих чи інших правочинів, оскільки не являвся титульним власником транспортного засобу. Безпідставне відчуження автомобіля поза волею власника має своїм наслідком спричинення матеріальних збитків останньому, а відтак дає підстави для пред`явлення позову про їх відшкодування, що в такому випадку є ефективним способом захисту порушеного права.

12 травня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Хавхуном І. В. , на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і постанову апеляційного суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2022 року у справі № 703/1191/20; від 31 березня 2021 року у справі № 752/4033/16-ц; від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц; від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20; від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13; від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16; від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 02 липня 2019 року у справі № 48/340; від 10 травня 2023 року у справі № 204/8118/14.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

вказуючи на неефективний спосіб захисту порушеного права позивача та визначаючи віндикаційний позов, а також пред`явлення позов у про відшкодування матеріальних збитків як належні способи захисту порушеного права, суди попередніх інстанцій, аналізуючи обставини справи у співставленні з наведеними нормами матеріального права, позицій Великої Палати Верховного Суду України, не врахували те, що Відповідачем 4 на момент подання позову та розгляду справи не здійснювалось та не здійснюється фізичне утримання та фактичне володіння спірним автомобілем, а тому до Відповідача 4, або до будь-якого іншого відповідача у справі позивач та його представник вважали за недоцільне ставити позовну вимогу щодо витребування рухомого майна із незаконного фактичного володіння;

особа, яка фактично володіла на момент розгляду справи спірним автомобілем у випадку звернення до суду з віндикаційним позовом, мала бути залучена до справи як відповідач, оскільки рішення прийняте у справі визначало б його права і обов`язки. Як на момент подання позову, так і під час розгляду справи, позивачу не було відомо про фактичного володільця спірного автомобіля (що виключає можливість обрання таких способів захисту прав як віндикаційний позов, звернення із заявою про застосування заходу забезпечення позову, передбаченого ст.150 ЦПК України), тому при обранні способу захисту своїх прав, позивач вважав за ефективний саме той спосіб, який був застосований;

оскільки звернення з віндикаційним позовом у відповідності до статті 387 ЦК України за наведених обставин є неможливим, оскільки місцезнаходження спірного автомобіля як і його фактичний володілець невідомі, позивач та його представник вважали обраний спосіб захисту ефективним та таким, який має відновити порушене право власності позивача. В свою чергу суд першої інстанції не звернув увагу на ті обставини, що позивачу невідомий фактичний володілець спірного автомобіля, як і місцезнаходження спірного автомобіля, яке встановлюється правоохоронними органами, шляхом здійснення слідчо-розшукових дій у кримінальному провадженні. За відсутності відомостей щодо фактичного володільця спірним майном, позивач позбавлений можливості звернення з віндикаційним позовом. Тобто виходячи з висновків суду першої інстанції, позивач фактично позбавлений будь-якого способу захисту його порушеного права, адже обраний позивачем спосіб на думку суду першої інстанції є неефективним, а рекомендований судом першої інстанції спосіб захисту є неможливим у відповідності до положень діючого законодавства та обставин справи;

апеляційний суд всупереч висновкам суду першої інстанції вказує на неможливість застосування у даному випадку такого способу захисту - як віндикаційний позов (витребування майна із чужого незаконного володіння у відповідності до положень статей 387, 388 ЦК України), вважаючи при цьому, що ОСОБА_8 (який помилково судом апеляційної інстанції визначений як відповідач) та ОСОБА_3 , набули право володіння спірним автомобілем у законний спосіб, встановивши при цьому незаконність розпорядження спірним автомобілем зі сторони ОСОБА_3 , оскільки останній не є титульним власником. Апеляційний суд в оскаржуваній постанові визначив, що єдиним та ефективним способом захисту порушених прав позивача є пред`явлення позову про відшкодування матеріальних збитків. При цьому суд апеляційної інстанції не визначив до кого саме позивач має звертатись з таким позовом, адже ОСОБА_8 - як особа, якій позивач «добровільно» передав спірний автомобіль у володіння, на підставі домовленості про обмін (яка у подальшому була зірвана за ініціативи того ж ОСОБА_8 ), не здійснював відчуження спірного автомобіля та не укладав від свого імені будь-яких правочинів щодо спірного автомобіля, а з ОСОБА_3 позивач взагалі ніколи не був знайомий, не передавав у його володіння спірний автомобіль та не мав з ним будь-яких домовленостей, не укладав із ним жодних правочинів. Тобто ОСОБА_3 не є обраним контрагентом зі сторони позивача, а тому позивач не може нести ризик відповідальності за дії контрагента, якого він не обирав.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що позивач ОСОБА_1 був власником автомобіля марки «Skoda Octavia A7», VIN-код: НОМЕР_1 .

Згідно наявної в матеріалах справи довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_7., ОСОБА_1 доручив продати належний йому автомобіль «Skoda Octavia A7», VIN-код: НОМЕР_7 ОСОБА_3 .

На підставі вказаної довіреності за договором купівлі-продажу від 29 серпня 2022 року № 1242/2022/3361656 відбулося відчуження автомобіля ОСОБА_4 , який в свою чергу, уклав з ФОП ОСОБА_6 договір комісії від 08 грудня 2022 року № 4839, за яким останній уклав договір купівлі-продажу автомобіля з ОСОБА_5 .

Суди встановили, що ураховуючи, що позивач не видавав довіреність на продаж автомобіля ОСОБА_3 , а підпис в довіреності виконано іншою особою, що встановлено висновком експерта від 19 грудня 2023 року № СЕ-19/122-23/4483-ПЧ, ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом порушених прав.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження

№ 61-2417сво19)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновлює порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).

Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).

Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).

Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України).

Не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) таким, що відбулося не з його волі в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України у випадку передачі майна власником іншій особі в користування.

Якщо воля на передачу володіння мала місце і потім відповідна річ була відчужена (неважливо - особою, якій власник передав володіння, чи будь-якою іншою особою), то задоволення віндикаційного позову до добросовісного набувача цієї речі виключається. При цьому відсутні підстави стверджувати, що має йтися лише про таку втрату володіння річчю з волі власника, яка зумовлена наданням власником іншій особі права розпоряджатися цією річчю, адже змішування волі власника на передання речі у фактичне володіння іншої особи та мотивів такого передання є неприпустимим. Так само не має значення, чи була відповідна річ передана власником у володіння іншої особи на певному правовому титулі чи без установлення такого.

Цей підхід ґрунтується на давній максимі германського права «Hand muss Hand wahren» (нім.: «рука за руку відповідає»), що означає: лише речі, які буквально вийшли з рук власника проти його волі, можуть бути витребувані. Натомість речі, які були власником добровільно передані особі, яка їх відчужила (чи втратила з подальшим відчуженням іншою особою), не можуть бути витребувані в добросовісного набувача.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 752/5281/20 (провадження № 61-1371 сво 23) вказано, що:

«виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування положень статті 388 ЦК України, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 243/2282/20 (провадження № 61-14197св21) із зазначенням правового висновку про те, що «передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/8879/21 (провадження № 61-7375сво22) зазначено, що:

«виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України.

Власник речі (у цьому випадку автомобіля) повинен нести ризик обрання контрагента, який може своєю недобросовісною поведінкою позбавити його права на витребування своєї речі. У такому разі власник може захистити своє право шляхом звернення з позовом про відшкодування збитків до особи, якій він передав річ у користування і володіння, оскільки спірне майно вибуло з його власності з його волі, а тому правовий механізм, передбачений вимогами 388 ЦК України, застосуванню до спірних правовідносин не підлягає.

З огляду на висновки, наведені у цій постанові, з метою узгодження правозастосовчої практики у спірних правовідносинах, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відступає від висновку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 607/7354/21 (провадження № 61-11503св22) із зазначенням правового висновку про те, що передання власником в користування іншій особі транспортного засобу не вважається вибуттям транспортного засобу з володіння власника (особи, якій він передав майно у користування) поза його волею в розумінні положень пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вказував, що ним особисто, наприкінці січня 2022 року, в м. Каховка було передано належний йому автомобіль «Skoda Octavia A7», VIN-код: НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 , відповідачу ОСОБА_8 у тимчасове користування, з метою домовленості з останнім подальшого обміну на належний йому автомобіль «Mercedes», з відповідної доплатою різниці у вартості транспортних засобів. Строк такої доплати зі сторони позивача та подальшу перереєстрацію автомобіля сторони узгодили в 6 місяців. Наведене свідчить про факт добровільної передачі позивачем належного йому автомобіля «Skoda Octavia A7», VIN-код: НОМЕР_1 іншій особі, що фактично не заперечувалось в ході розгляду справи ОСОБА_1 ; належне відновлення прав позивача як власника транспортного засобу, можливе за умови пред`явлення позову про відшкодування збитків, що відповідає усталеній практиці Верховного Суду.

За таких обставин, з урахуванням добровільного передання позивачем належного йому автомобіля марки «Skoda Octavia A7» на підставі усної домовленості, а також з урахуванням особливостей правого режиму транспортного засобу як рухомого майна, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовної вимог у зв`язку з неналежним способом захисту.

Посилання у касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах у постановах Верховного Суду: від 12 січня 2022 року у справі № 703/1191/20; від 31 березня 2021 року у справі № 752/4033/16-ц; від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц; від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20; від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13; від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16; від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17; від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16; від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц; від 02 липня 2019 року у справі № 48/340; від 10 травня 2023 року у справі № 204/8118/14, необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником Хавухою Іваном Володимировичем , на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2025 року та постанову Полтавського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи: ОСОБА_7 , територіальний сервісний центр МВС № 1242 регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, територіальний сервісний центр МВС № 5343 регіонального сервісного центру МВС в Полтавській області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков