УХВАЛА

17 червня 2025 року

м. Київ

справа № 366/3221/23

провадження № 61-6183ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, визнання недійсним розпорядження Іванківської районної державної адміністрації, визнання недійсним державних актів на право власності на земельні ділянки та повернення на користь держави земельних ділянок.

Іванківський районний суд Київської області рішенням від 02 липня 2024 року в позові відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 04 лютого 2025 року апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишив без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2024 року залишив без змін.

12 травня 2025 року заступник керівника Київської обласної прокуратури, через засоби поштового зв`язку, подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року в указаній вище справі.

Верховний Суд ухвалою від 21 травня 2025 року касаційну скаргу залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, а саме: надання доказів на підтвердження дати отримання копії оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, сплати судового збору.

16 червня 2025 року до Верховного Суду, на виконання вимог ухвали, надійшла заява заступника керівника Київської обласної прокуратури про усунення недоліків касаційної скарги, до якої додано докази отримання копії оскаржуваної постанови апеляційного суду 11 квітня 2025 року та докази сплати судового збору.

Відповідно до частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Вивчивши заяву про поновлення строку на касаційне оскарження та додані матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про те, що строк на касаційне оскарження заявником пропущений з поважних причин, тому він підлягає поновленню.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення в малозначних справах та в справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Заявник зазначив, що ціна позову у даній справі становить 89 914,32 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою (90 840,00 грн).

Отже, касаційна скарга подана на судові рішення в справі з ціною позову, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб на день звернення з касаційною скаргою, які відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню.

Однак у касаційній скарзі заявник посилається на те, що справа становить значний суспільний інтерес.

Зокрема, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, заявник вказує, що значний суспільний інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів державної влади, відновленні становища, яке існувало до порушення права власності народу України на землю та ліси, захист такого права шляхом повернення в державну власність землі та лісів, що незаконно вибули з такої власності.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Аналіз змісту касаційної скарги та доданих до неї матеріалів свідчить, що справа становить значний суспільний інтерес для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), а тому судові рішення в справі підлягають касаційному оскарженню.

Касаційна скарга подана у визначений законом строк та з дотриманням вимог щодо її форми і змісту.

Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

За таких обставин касаційне провадження у зазначеній справі необхідно відкрити.

Керуючись статтями 389, 394, 395 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Поновити заступнику керівника Київської обласної прокуратури строк на касаційне оскарження рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року.

Відкрити касаційне провадження у даній справі за касаційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Іванківського районного суду Київської області від 02 липня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року.

Витребувати з Іванківського районного суду Київської області цивільну справу № 366/3221/23 за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа - Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками лісового фонду.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк, який не може перевищувати п`ятнадцяти днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко