Справа № 127/1239/25
Провадження № 22-ц/801/1300/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 рокуСправа № 127/1239/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року, ухвалене суддею Шаміною Ю.А. в м. Вінниці, в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діагностичний центр «Меділабс» про зобов`язання відновити виплату та стягнення заборгованості із виплати середнього заробітку,

встановив:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив:

- зобов`язати відповідача відновити виплату середнього заробітку ОСОБА_1 з 18 травня 2024 року, виходячи з розміру середньомісячного заробітку, який він отримував до моменту припинення таких виплат;

- стягнути з відповідача заборгованість із виплати середнього заробітку за період з 18 травня 2024 року до 13 січня 2025 року, у сумі 85 937,76 грн;

- зобов`язати відповідача перерахувати суму 85 937,76 грн. на банківський рахунок позивача: АТ КБ «ПРИВАТБАНК», IBAN: НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 ..

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що у період з 09 вересня 2021 року по теперішній час він знаходиться у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Діагностичний центр «Меділабс» (далі ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс»). Щомісячно, до повномасштабного вторгнення рф на територію України, ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» здійснювало йому нарахування та виплату заробітної плати в період часу з вересня 2021 року по березень 2022 року.

Вказує, що 26 березня 2022 року його відповідно до мобілізаційної директиви Головнокомандуючого Збройних сил України від 24 лютого 2022 року було зараховано до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 і на даний момент він є діючим військовослужбовцем. У період часу з 26 березня 2022 року по 19 липня 2022 року відповідно до частини 3 статті 119 КЗпП України ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» здійснювало позивачу нарахування та виплату середньої заробітної плати.

19 липня 2022 року набрали чинності зміни до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-IX, які позбавили роботодавця обов`язку із збереження середнього заробітку на підприємстві осіб, які призвані на військову службу за призовом під час мобілізації. З 19 липня 2022 року відповідач припинив виплачувати йому середню заробітну плату.

18 травня 2024 року були внесенні зміни до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку. Відповідно до частини 2 статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, направленням, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються центрами рекрутингу, центрами надання адміністративних послуг, центрами зайнятості, відповідними районними (міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, Центральним управлінням або регіональним органом Служби безпеки України, відповідними підрозділами розвідувальних органів України на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за такими громадянами місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати. Тобто як вважає позивач, держава повернула обов`язок роботодавця по збереженню середнього заробітку на підприємстві осіб, які прийняті на військову службу.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем 24 листопада 2024 року на електронну адресу ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» була подана претензія з вимогою поновлення виплачувати йому середню заробітну плату як особі, яку було прийнято на військову службу. Вказана претензія була відхилена товариством 03 грудня 2024 року з посиланням на те, що Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, а трудові відносини регулюються КЗпП України.

Позивач вважає, що КЗпП України є загальним нормативно-правовим актом, який регулює трудові відносини між роботодавцем та працівником, а Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» спеціальним, оскільки регулює питання трудових відносин військовослужбовців в частині збереження робочого місця та виплату середнього заробітку за працівниками під час проходження служби.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

У скарзі зазначає, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин лише ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», штучно розмежувавши гарантії для особи до та після набуття статусу військовослужбовця. Судом не враховано принцип пріоритету спеціального закону над загальним, яким є Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу» та який визначає, що попри зміни, внесені до ч. 3 ст. 119 КЗпП України Законом №2352-ІХ від 01 липня 2022 року, гарантії діють на весь період проходження військової служби. Також судом не взято до уваги аналіз концепції «обґрунтованих очікувань» та її застосування до трудових відносин.

У поданому на апеляційному скаргу відзиві ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

У судове засідання, призначене на 17 червня 2025 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином.

16 червня 2025 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання, в якому він зазначив, що не заперечує проти розгляду справи у його відсутність. Позовну заяву підтримує у повному обсязі.

17 червня 2025 року від представника ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» надійшла заява, у якій він просив розглянути справу без його участі. У задоволені апеляційної скарги просив відмовити у повному обсязі.

У ст. 372 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність сторін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, встановивши, що позовна вимога про зобов`язання відповідача ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» відновити виплату середнього заробітку ОСОБА_1 з 18 травня 2024 року не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства дійшов до висновку про відсутність підстав для її задоволення. Так само суд не знайшов підстав і для задоволення позовної вимоги про стягнення заборгованості із виплати середнього заробітку, оскільки вона є похідною від вимоги про зобов`язання відновити виплату середнього заробітку, в задоволенні якої відмовлено.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, оскільки вони зроблені з урахуванням обставин даної справи та ґрунтуються на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що наказом ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» №309-к від 08.09.2021 прийнято ОСОБА_1 на посаду юрисконсульта 09.09.2021 з посадовим окладом 9 700,00 грн за основним місцем роботи (а.с.5).

На підставі витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 26.03.2022 №73, ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» 28.03.2022 прийнято наказ №75/к, яким увільнено ОСОБА_1 , юрисконсульта, від роботи з 26.03.2022 у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації, на особливий період, зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку на період проходження військової служби (а.с.5 зворот).

Відповідно до статті 119 КЗпП України зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ, ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» прийнято наказ №189/к від 19.07.2022, яким наказано Відділу бухгалтерії припинити з 19.07.2022 нарахування та виплату середнього заробітку ОСОБА_1 , юрисконсульту, який проходить військову службу під час мобілізації (а.с.6).

Згідно копії посвідчення офіцера серії НОМЕР_3 від 01.01.2024, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі в Збройних Силах України, військове звання - капітан юстиції, посада, яку займає помічник начальника комісії з правової роботи 11 Регіональної ВЛК (а.с.7).

ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_4 від 20.12.2024 (а.с.9 зворот).

Як вбачається із копії довідки, виданої ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» за вих. №01-20/126 від 16.12.2024, нарахування та виплата заробітної плати ОСОБА_1 здійснювалась з вересня 2021 року по липень 2022 року включно (а.с.4 зворот).

22.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» із претензією досудового врегулювання спору, згідно якої просив ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» з 18 травня 2024 року розпочати виплату середньої заробітної плати на підставі частини 2 статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» йому, юрисконсульту ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс», із зазначенням банківського рахунку для перерахування грошових коштів (а.с.8-9).

ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» у відповідь на вказану претензію повідомило, що товариство не порушує законні права ОСОБА_1 , а тому вимушене відхилити його претензію щодо виплати середньої заробітної плати згідно частини 2 статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (а.с.10).

ОСОБА_1 , вважаючи, що за ним згідно Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» повинен зберігатися середній заробіток, який відповідач безпідставно припинив йому виплачувати з 19 липня 2022 року, звернувся до суду із вказаним позовом.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьомудержава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю (стаття 43 Конституції України).

Забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоров`я, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обов`язків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, повідомлення про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень Закону України «Про запобігання корупції», а також сприяння особі у здійсненні такого повідомлення, за мовними або іншими ознаками, не пов`язаними з характером роботи або умовами її виконання (стаття 2-1 КЗпП України).

Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи (стаття 51 КЗпП України).

Згідно з частиною другою статті 39 Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Частиною третьою статті 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Тобто законодавець врахував обтяжливість покладення забезпечення цієї державної гарантії на роботодавців та змінами до частини третьої статті 119 КЗпП України виключив положення щодо збереження середнього заробітку за місцем роботи на час призову за рахунок роботодавця.

Таким чином, із набранням чинності Закону № 2352-IX- 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року).

З 19 липня 2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне положення закріплені в статті 21 КЗпП, відповідно до якої роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату на виконану ним роботу, визначену трудовою угодою.

Позивач у цій справі не виконує роботу, визначену трудовим договором між ним та відповідачем, унаслідок призиву на військову службу, а отримує грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі.

Звільнивши з 19 липня 2022 року роботодавців від обов`язку з виплати щомісячного забезпечення мобілізованим працівникам, 28 лютого 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», згідно з якою компенсував скасування збереження середньомісячної заробітної плати одночасним збільшенням грошового забезпечення військовослужбовцям за місцем проходження служби.

Отже, припиняючи з 19 липня 2022 року виплату середньої заробітної плати ОСОБА_1 на період проходження ним військової служби, ТОВ «Діагностичний центр «Меділабс» діяло відповідно до вимог чинного законодавства.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 28 червня 2023 року в справі №753/12209/22, від 23 жовтня 2024 року в справі №204/10216/22, від 17 лютого 2025 року в справі №210/4825/22, від 17 березня 2025 року у справі №761/46389/23.

Частина друга статті 21 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», на яку посилається скаржник, не підлягає застосуванню, оскільки з змістом цієї норми громадяни України для виконання обов`язків, пов`язаних із взяттям на військовий облік, направленням, призовом або прийняттям на військову службу, а також особи, які направляються командирами військових частин, центрами рекрутингу, центрами надання адміністративних послуг, центрами зайнятості, відповідними районними (міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки, Центральним управлінням або регіональним органом Служби безпеки України, відповідними підрозділами розвідувальних органів України на медичний огляд (медичне обстеження в амбулаторних чи стаціонарних умовах), лікування, звільняються від роботи на час, необхідний для виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я, із збереженням за такими громадянами місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

У вказаній статті йде мова про збереження середньої заробітної плати за громадянами під час їх взяття на військовий облік, направлення, призову або прийняття на військову службу, а також за громадянами під час проходження ними медичного огляду чи лікування і лише на період виконання зазначених обов`язків та перебування в лікувальному закладі охорони здоров`я.

Тобто йде мова про збереження за працівником робочого місця і середньої заробітної плати на час його перебування у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, проходження медичного огляду військово-лікарською комісією та проходження медичного обстеження у лікувальному закладі.

Щодо посилання скаржника на незастосування судом першої інстанції до трудових відносин концепції «обґрунтованих очікувань», то апеляційний суд зазначає наступне.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд» та інші проти Ірландії« від 23.10.1991 зазначив, що статтю 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту «правомірних очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. «Правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Верховний Суд у постанові від 18.01.2023 у справі №580/1300/22 та від 13.02.2024 у справі №914/2585/21 сформулював правовий висновок стосовно застосування принципу «легітимних очікувань, що, головним чином, походить від англійського терміну «legitimate expectations» як розумні, небезпідставні або обґрунтовані очікування. Зокрема, Верховний Суд зазначив, що:

- принцип легітимних очікувань широко застосовується у судовій практиці та ґрунтується на низці конституційних положень, які гарантують захист права власності (стаття 41 Конституції України) та передбачуваність (прогнозованість) законодавства, яким визначаються обмежувальні заходи (статті 22, 57, 58, 94, 152 Конституції України);

- реалізація принципу легітимних очікувань полягає у досягненні бажаного результату шляхом вчинення правомірних дій з огляду на заздалегідь передбачені ймовірні наслідки; втілення легітимних очікувань унеможливлюється, зокрема, у випадку, коли особа не може досягнути прогнозованого результату внаслідок зміни правової основи у такі строки, що не є розумними та обґрунтованими;

- правовим підґрунтям (основою) для виникнення в особи легітимного очікування можуть бути: норма права (законодавство), судова практика, акт індивідуальної дії, конкретне судове рішення, що набуло законної сили, або умови договору;

- відсутність у законі безпосередніх приписів щодо певного права, яке, однак, слідує із загальних конституційних принципів або природного права, або відсутність закону, що визначає механізм реалізації такого права, самостійно не може свідчити про відсутність правового підґрунтя для виникнення в особи легітимного очікування щодо реалізації такого права;

- легітимні очікування не можна ототожнювати із сподіваннями, що виникають на підставі особистого сприйняття або помилкової оцінки певних обставин чи норм права (законодавства); не можуть виникати легітимні очікування, якщо існує реальний спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства; обов`язковою умовою, за наявності якої певне сподівання (вимога) особи набуває ознак легітимного очікування є те, що таке очікування (вимога) має належне правове підґрунтя, тобто наявне достатнє джерело для відповідного очікування (вимоги).

Доводи позивача про те, що він при працевлаштуванні мав правомірні очікування на збереження середнього заробітку у разі призову на військову службу, які ґрунтувалися на чинному на той момент законодавстві, є помилковими, оскільки його сподівання виникли на підставі сприйняття норм, які діяли на той час, і якій на даний час вже не підлягають застосуванню.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (зі змінами, внесеними Законом №2352-IX) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України, викладеною в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Відтак, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк