Справа № 154/3056/24
Провадження № 2/161/632/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2025 року м.Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Присяжнюк Л.М.,

за участю секретаря судового засідання Стецюка Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Володимирський відділ державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про звільнення від заборгованості по сплаті аліментів,

В С Т А Н О В И В:

13 серпня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від заборгованості по сплаті аліментів.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що в провадженні Личаківського ВДВС перебував виконавчий лист, виданий Володимир-Волинським міським судом Волинської області від 22 грудня 2011 року у справі № 2-999/1, щодо стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/7 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 вересня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Личаківського ВДВС від 29 травня 2014 року виконавче провадження було закінчено у зв`язку з направленням виконавчого провадження за належністю до іншого ВДВС.

У грудні 2023 року відповідачка звернулася до суду Володимир-Волинського міського суду Волинської області із заявою про видачу дубліката виконавчого листа у справі № 2/0301/999/11, яку було задоволено та 16 квітня 2024 року видано дублікат виконавчого листа про стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/7 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 вересня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття. 17 квітня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до ВДВС із заявою про прийняття дубліката виконавчого листа до примусового виконання, на підставі якої 18 квітня 2024 року державним виконавцем Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Авраменко Г.В. відкрито виконавче провадження та здійснено розрахунок заборгованості по сплаті аліментів за період з квітня 2014 року по березень 2024 року, який становить 356 664, 84 грн.

Вважає, що з врахуванням вимог ст.197 СК України, він звільнений від сплати аліментів у цей період, оскільки відповідачка не пред`являла виконавчий лист до виконання за вказаний період та не довела поважність непред`явлення протягом десяти років. Також звертає увагу на ту обставину, що з 29 травня 2014 року не отримував жодного повідомлення від ВДВС про виклики чи наявну заборгованість зі сплати аліментів. Вважає, що стягнути заборгованість за минулий період можна не більше ніж за три роки, що передували пред`явленню виконавчого листа до виконання.

Крім того, наявні обставини, що мають істотне значення для повного звільнення його від сплати заборгованості зі сплати аліментів, зокрема перебування на його утриманні спільної дитини сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до досягнення сином повноліття. Аліменти з відповідачки не стягував, добровільно матеріальної допомоги на утримання сина вона не надавала. Також з позивача стягуються аліменти у розмірі заробітної плати на утримання неповнолітніх дітей від іншого шлюбу.

Крім цього зазначає про зміну матеріального становища відповідачки, яке значно покращилось у 2021 2023 роках, що підтверджується поданими нею деклараціями про майно та доходи.

У зв`язку з наведеним, вважає, що наявні законні підстави для звільнення його від сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, яку вирішено розглядати у загальному позовному провадженні.

Ухвалою суду від 12 листопада 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

Представник відповідача подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги заперечила. Узагальнені доводи сторони відповідача зводяться до того, що позивачу було достеменно відомо про наявність рішення суду, на підставі якого з нього стягуються аліменти, однак після закриття виконавчого провадження у зв`язку з направленням його за належністю, добровільно не надавав матеріальної допомоги. Обставин, які мають істотне значення для звільнення позивача від сплати заборгованості в розумінні ст. 197 СК України, у позові не наведено та не підтверджено належними доказами. Також не надано доказів об`єктивної перешкоди у своєчасній сплаті аліментів.

Щодо зміни майнового та сімейного стану сторона відповідача вважає, що наявність на утриманні неповнолітніх дітей від іншого шлюбу не звільняє його від обов`язку щодо сплати аліментів на утримання спільної дитини сторін. Також не надано доказів щодо оскарження рішення про стягнення з позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей від іншого шлюбу, доказів звернення із позовом про зменшення розміру аліментів/зміну способу їх стягнення. Шлюб між позивачем та матір`ю дітей, на яких в примусовому порядку стягуються аліменти, не розірвано.

У зв`язку з наведеним, представник відповідача просила у задоволенні позовних вимог відмовити та стягнути з позивача на користь відповідачки витрати на правничу допомогу.

Позивач та його представник у судових засіданнях позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові, просили позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, посилаючись на відсутність підстав для звільнення позивача від заборгованості зі сплати аліментів.

Третя особа - Володимирський відділ державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, пояснень щодо позову до суду не подавала.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до таких висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про охорону дитинства» всі діти на території України, незалежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного, етнічного або соціального походження, майнового стану, стану здоров`я та народження дітей і їх батьків (чи осіб, які їх замінюють) або будь-яких інших обставин, мають рівні права і свободи, визначені цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин першої та другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 130 на звороті).

З відповіді Личаківського ВДВС №4168/в6 від 17.01.2024 року, 4920/вб від 18.01.2024 вбачається, що в провадженні Личаківського ВДВС на виконанні перебував виконавчий лист, виданий Володимир-Волинським міським судом Волинської області від 22 грудня 2011 року у справі № 2-999/1 щодо стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/7 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 вересня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття. Постановою державного виконавця Личаківського ВДВС від 29 травня 2014 року виконавче провадження було закінчено у зв`язку з направленням виконавчого провадження за належністю до іншого ВДВС (а.с. 9, 132).

Також судом встановлено, що на підставі заяви відповідачки (а.с. 10, 11) про пред`явлення виконавчого листа, виданого Володимир-Волинським міським судом Волинської області 16 квітня 2024 року у справі № 2/0301/999/11 (а.с. 8) до примусового виконання, 18 квітня 2024 року державним виконавцем Володимирського відділу державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Авраменко Г.В. відкрито виконавче провадження у справі № 2/0301/999/11 про стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/7 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 вересня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 16-17).

В судовому засіданні встановлено, що матеріали виконавчого провадження за виконавчим листом, виданим 22 грудня 2011 року, відсутні в архівах органів ВДВ за закінченням терміну зберігання. Причини ненадходження виконавчого провадження до Володимирського ВДВС від Личаківського ВДВС у 2014 році сторонам по справі невідомі. Однак повторно виконавчий лист, після скерування за належністю, до Личаківського ВДВС не надсилався (а.с. 171 172).

З наданої суду копії розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування заборгованості відбулось з моменту пред`явлення стягувачем виконавчого листа до примусового виконання, а сума заборгованості - 356 664, 84 грн становить період з квітня 2014 року по березень 2024 року. (а.с. 35 38).

Обґрунтовуючи підстави позову позивач посилається на непред`явлення відповідачем до виконання виконавчого листа за вказаний період, що становить майже 10 років, без поважної причини, що у відповідності до ч. 3 ст. 197 СК України, звільняє його від заборгованості по сплаті аліментів. Позивач вказує про трирічний термін давності стягнення. Однак суд не може погодитися з вказаним твердженням, оскільки ч. 3 ст. 197 СК України, яка передбачала право суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непред`явлення без поважної причини виконавчого листа до виконання особою, на користь якої присуджено аліменти, виключено Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VII, що набув чинності 05 жовтня 2016 року. Виходячи з наведеного, застосуванню судом підлягає норма закону в редакції чинній на час розгляду справи, а тому вимоги позивача про застосування до спірних правовідносин законодавства, що було чинне на час виникнення зазначених зобов`язань, не відповідає закону.

Таке застосування норм сімейного та виконавчого законодавства викладені у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 610/3468/16-ц.

Пред`явлення виконавчого листа до виконання із затримкою, але в межах строку його пред`явлення, відповідає вимогам ч. 1 ст. 194 СК України, в редакції чинній на час розгляду справи, тому не є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованість з аліментів.

Згідно з ч.2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

При цьому зазначена норма не встановлює конкретного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Таким чином, суд не бере до уваги доводи позивача як істотної обставини для застосування частини 2 статті 197 СК України, не пред`явлення відповідачем виконавчого листа до виконання з 2014 року, оскільки таке право відповідач має протягом всього часу до досягненню дитиною повноліття.

Окрім того, суд зауважує, що обов`язок щодо утримання неповнолітньої дитини виникає на підставі закону, а судове рішення визначає лише спосіб та розмір утримання.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 27 лютого 2019 року (справа № 307/1186/17), від 1 серпня 2018 року (справа № 344/12158/16-ц), від 21 листопада 2018 року (справа № 343/860/17) та інші.

Також суд не вбачає істотних обставин в розумінні ч.2 ст. 197 СК України, як відсутність вини позивача у виниклій заборгованості, пов`язаною з тим, що він не переховувався від органів ВДС, не отримував виклики, не перебував у розшуку та за кордоном, оскільки наведені обставини жодним чином не впливають на спосіб, розмір та обов`язок сплати аліментів.

Крім цього позивач у позовній заяві та наданих в судовому засіданні поясненнях посилається, як на істотні обставини - спільне проживання з сином сторін ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та утриманням його до досягнення сином повноліття. При цьому зазначає, що відповідач аліменти на утримання сина не сплачувала, у добровільному порядку матеріальної допомоги не надавала. На підтвердження зазначеного надав копію розпорядження Володимир-Волинської районної державної адміністрації про визначення місця проживання сина разом із позивачем.

Суд критично оцінює такі доводи позивача, оскільки він не був позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина та/або позову про зменшення розміру аліментів, які з нього стягуються на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку зі зміною матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Також судом враховано ту обставину, що син сторін досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В судовому засіданні також встановлено, що позивач перебуває у шлюбі та має на утриманні двох неповнолітніх дітей від цього шлюбу, за рішенням суду сплачує аліменти на їх утримання в розмірі частини заробітної плати, що, на переконання позивача, своєю чергою вплинуло на зміну його матеріального становища та істотно ускладнює його фінансову здатність сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підтвердження надав довідки про доходи позивача за період з липня 2021 по 31 травня 2024 року та сплачені аліменти (а.с. 25, 26).

За наданої суду інформації щодо майнового та фінансового стану позивача судом встановлено, що майновий стан останнього не погіршився, навпаки доходи збільшились. Крім цього судом враховано, що наявність у позивача на утриманні неповнолітніх дітей від іншого шлюбу, не можуть бути безумовною підставою длязвільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами, оскільки права однієї дитини не можуть порушуватися за рахунок іншої. Зазначені обставини вказують лише на зміну сімейного стану позивача, які виникли після вирішення питання про стягнення з нього аліментів на утримання доньки.

Щодо зміни матеріального становище відповідача, яке, на думку позивача, значно покращилось у 2021 2023 роках та відображено у майнових деклараціях відповідача, суд зазначає наступне. Матеріальне становище відповідача не звільняє позивача від обов`язку утримувати дитину та від сплати аліментів, заборгованості зі сплати аліментів. Посилання на значні доходи та покращення матеріального становища відповідача не є правовою підставою для звільнення позивача від наявного боргу.

Щодо наданих позивачем медичних документів (а.с.215 217) судом встановлено, що у позивача наявний остеохондроз, спондилоатроз поперекового відділу хребта. Однак із наданих документів та рекомендацій, зазначених у них, не встановлено фактів оформлення інвалідності, тривалого стаціонарного лікування чи перебування у безпорадному стані, втрати працездатності, а тому наявний у позивача діагноз не можна розцінювати наявність тяжкої хвороби в розумінні ч.2 ст. 197 СК України, яка перешкоджає здійснювати йому трудову діяльність.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що оскільки заборгованість не виникла у зв`язку з тяжкою хворобою позивача, а інших обставин, що мають істотне значення у розумінні частини 2 статті 197 СК позивач не довів, підстави для звільнення його від сплати заборгованості по аліментах відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з положеннями ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про звільнення його від сплати заборгованості по аліментах, стягнутих на підставі виконавчого листа, виданого Володимир-Волинським міським судом Волинської області 16 квітня 2024 року у справі № 2/0301/999/11 про стягнення з позивача аліментів на користь відповідачки на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/7 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 26 вересня 2011 року і до досягнення дитиною повноліття - необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 7, 145, 150, 180, 181, 183, 190, 194, 195, 197 СК України, ст. ст. 4,12, 13, 76, 80, 81, 89, 133, 137, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Володимирський відділ державної виконавчої служби у Володимирському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про звільнення від заборгованості по сплаті аліментів - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано 23 червня 2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_2 .

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Людмила Присяжнюк