П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025 року місто Київ

справа № 752/11267/24

провадження № 22-ц/824/3043/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони :

позивач - ОСОБА_1

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на ухвалу Голосіївського районного суду м.Києва від 26 вересня 2024 року, постановлену у складі судді Кордюкової Ж.І., -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про позбавлення батьківських прав.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з жовтня 1986 року, під час якого у них народились двоє дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У 1995 році відповідач залишив сім`ю напризволяще, без квартири, без грошей та почав влаштовувати нові стосунки. Їх матір вимушена була сама виховувати дітей та заробляти на життя, оскільки відповідач нічим не допомагав. Матір працювала на трьох роботах, а за ними приглядала бабуся ОСОБА_5 , яка переїхала з Луцька , щоб допомагати у вихованні дітей. Намагання ОСОБА_4 отримати аліменти з відповідача в судовому порядку результатів не дали. Крім того, в 2003 році відповідач вкрав з квартири матері позивачів гроші, які призначались для санаторного лікування ОСОБА_2 . З підліткового віку вони змушені були працювати під час літніх канікул. Їх навчання оплачувала матір.

Шлюб між батьками був розірваний 24 червня 2003 року.

Відповідач вимагав від позивачів матеріального утримання, яке вони надавали до 2020 року. Після того, як позивачі припинили надавати батьку матеріальну допомогу, останній, намагаючись помститись їм, ініціював велику кількість судових справ.

Відповідач не виконував своїх батьківських обов`язків щодо виховання, утримання та здобуття освіти, не сплачував аліменти на навчання ОСОБА_2 , жорстоко поводився зі своїми дітьми.

Просили позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно синів ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 26 вересня 2024 року закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про позбавлення батьківських прав.

Не погоджуючись з такою ухвалою, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційну скаргу, в якій просили ухвалу суду першої інстанції скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апелянти вважають, що оскаржувана ухвала є незаконною, зважаючи на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, що суперечить практиці, висловленій в постанові Верховного Суду у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року в справі № 185/9339/21.

Відповідач ОСОБА_3 своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В судове засідання не з`явилися ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , будучи у встановленому законом порядку повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується звітами про доставку судової повістки до електронного кабінету та на електронну пошту, про причини своєї неявки суд не повідомили, у зв`язку з чим, суд вважав за можливе розглянути справу у їх відсутність відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 19 жовтня 1985 року по 24 червня 2003 року.

У шлюбі народилось двоє дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьком яких є відповідач.

27 грудня 2005 року Голосіївським районним судом міста Києва було ухвалено рішення, згідно з яким, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти в розмірі 200 грн. на утримання сина ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до досягнення 23 років, та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до повноліття, стягнуто додаткові витрати на оздоровлення сина ОСОБА_1 в розмірі 2031 грн. та на навчання сина ОСОБА_2 горя в розмірі 8340 грн., на придбання монітора для комп`ютера 945 грн.

Станом на день звернення до суду з цим позовом позивачі є повнолітніми особами.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що на день звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав свого батька, позивачі досягли повноліття (їм виповнилось 37 та 33 роки), а тому зазначена обставина унеможливлює пред`явлення ними такого позову.

Також суд вважав, що за таких обставин позивачі не мають законного права на звернення до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно них, а також не можуть мати легітимних сподівань та розраховувати на вирішення спору по суті. Вказав, що такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому суд зазначив, що поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Колегія суддів не погоджуються з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Кожна особа має право в порядку ,встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України).

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства ( п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України).

Справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо вона не відповідає критеріям, визначеним для цивільних справ або якщо вона має розглядатися в іншому судочинстві, наприклад, адміністративному або господарському.

Також справа може бути визнана такою, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо вона не стосується цивільних, сімейних, трудових, житлових або інших правовідносин, які розглядаються в цивільному процесі.

Однією з основних причин, чому справа може не підлягати розгляду в порядку цивільного судочинства, зокрема, якщо спір не виникає з цивільних правовідносин, а має іншу природу ( наприклад, адміністративну або кримінальну).

У цій справі спір виник між синами та батьком, сімейні відносини між якими не припинилися після досягнення дітьми повноліття, між ними зберігається правовий зв`язок як батьків та дитини, що означає існування між ними взаємних, особистих немайнових та майнових прав і обов`язків, які є чинними упродовж усього життя, а окремі з них - навіть після смерті одного з них. Тож навіть після досягнення дитиною повноліття батьки, які не позбавлені батьківських прав стосовно такої дитини, зберігають певні права та обов`язки відносно неї, які ґрунтуються на факті їх кровного споріднення.

Приписи СК України та інших законодавчих актів не містять заборони позбавлення батьківських прав стосовно сина/дочки після досягнення ними повноліття.

Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у статті 55 Конституції України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд.

Однією із найважливіших конституційних гарантій забезпечення та захисту прав та свобод особи є закріплення права на судовий захист.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Зміст цього права полягає в тому, що кожен має право звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Зазначена норма зобов`язує суди приймати заяви до розгляду навіть у випадку відсутності в законі спеціального положення про судовий захист (п. 2 рішення Конституційного Суду України 25 грудня 1997 року по справі № 9зп).

Враховуючи, що спір, який виник між сторонами випливає із сімейних правовідносин, що підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, висновок суду першої інстанції про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є помилковим.

Оскільки оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, така відповідно до ст.379 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України,

суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 26 вересня 2024 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 19 червня 2025 року.

Суддя- доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус