Єдиний унікальний номер 317/5378/25
Провадження № 2/317/166/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

20 червня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Качана А.В.

за участі:

секретаря судового засідання Герман В.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини та стягнення аліментів.

Позов мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 мешкали однією сім`єю та вели спільне господарство з 2007 року. Шлюбні відносини вони не реєстрували та у зареєстрованому шлюбі не перебували. Проживали вони в житловому будинку відповідача за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила доньку ОСОБА_4 .

Відповідач не виявив бажання подати заяву до органів реєстрації актів цивільного стану щодо реєстрації його батьком дитини ОСОБА_4 . Тому реєстрація народження дитини здійснювалась за заявою матері ОСОБА_1 , а запис про батька здійснено у відповідності до приписів ст. 135 ч 1 СК України.

Внаслідок викладеного, в актовому записі про народження дитини ОСОБА_4 та в свідоцтві про її народження прізвище батька записано: « ОСОБА_4 », а ім`я та по батькові батька зі слів матері: « ОСОБА_3 ».

Після народження дитини відповідач визнавав та визнає дотепер себе батьком дитини ОСОБА_4 . Весь цей час він заявляв, що у разі потреби звернеться із заявою до органів реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію його батьком.

Зазначає, що після народження дитини позивач та відповідач продовжували періодично мешкати разом та періодично підтримували шлюбно-сімейні відносини.

До лютого 2024 року позивач мешкала з дитиною в належному відповідачу житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час спільного проживання відповідач займався вихованням доньки та надавав допомогу в її утриманні.

Зокрема, з січня 2024 року на прохання доньки відповідач щомісячно перераховував на її банківську платіжну картку певні суми грошей на особисті витрати.

В січні 2024 року відповідач повідомив позивачу, що має намір створити сім`ю з іншою жінкою і запропонував їй звільнити належний йому житловий будинок.

Позивач у позовній заяві зазначає, що у вересні 2024 року відповідач зареєстрував шлюб з іншою жінкою.

В серпні 2024 позивач в черговий раз запропонувала відповідачу подати заяву до органів реєстрації актів цивільного стану про реєстрацію його батьком дитини ОСОБА_4 задля забезпечення захисту прав та інтересів.

Проте відповідач відмовився це зробити.

Позивач зазначає, що наразі відсутні документи, які підтверджують батьківство відповідача щодо дитини ОСОБА_4 , внаслідок чого вона та дитина ОСОБА_4 позбавлені можливості реалізувати належні їм права, передбачені чинним законодавством, зокрема, право на стягнення аліментів.

Позивач просить суд визнати ОСОБА_3 батьком дитини ОСОБА_4 та внести відповідні зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 , стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітків (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у разі їх наявності згідно наданих платіжних документів.

11.10.2024 ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

02.12.2024 ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області заяву позивача ОСОБА_1 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи - задоволено. Призначено у даній цивільній справі судову молекулярно-генетичну експертизу. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи.

20.03.2025 на адресу суду надійшло повідомлення від судового експерта Климчук І.О. Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про неможливість проведення судової експертизи.

21.03.2025 ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області поновлено провадження у цивільній справі.

17.04.2025 ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовну заяву підтримали з підстав викладених у позовній заяві, просили задовольнити в повному обсязі, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення не заперечували.

Відповідач повторно у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому ЦПК України порядку, відзиву на позов не подав.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Частиною 1 статті 280 ЦПК України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

У зв`язку з наведеним, враховуючи наявність підстав для ухвалення заочного рішення, суд, керуючись ч. 5 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, ухвалює заочне рішення.

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов наступного висновку.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За змістом ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Судом встановлені наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Відповідно до свідоцтва про народження від 23.12.2022 серії НОМЕР_1 виданого повторно Запорізьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Запорізькому районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_4 , про що Виконавчим комітетом Августинівської сільської ради Запорізького району Запорізької області 02.01.2009 складено актовий запис про народження № 01 (а.с. 13).

В свідоцтві зазначено відомості про батьків ОСОБА_4 : батько - ОСОБА_3 , мати - ОСОБА_1 .

Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України від 10.01.2020 № 8, матір`ю ОСОБА_4 записана - ОСОБА_1 . Відомості про батька ОСОБА_4 внесені згідно частини першої статті 135 СК України. (а.с.17)

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Судом встановлено, що відомості про батька ОСОБА_4 , а саме ім`я та по батькові батька в актовому записі про народження здійснено на підставі ч.1 ст. 135 СК України зі слів матері.

Звертаючись до суду з позовними вимогами, ОСОБА_1 стверджує, що відповідач ОСОБА_3 є біологічним батьком народженої нею дитини - ОСОБА_4 .

Відповідно до статті 128 СК України визнання батьківства за рішенням суду відбувається за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

Доказам у справах, предметом яких є визнання батьківства, можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства.

З наявних в матеріалах справи доказів встановлено, що відповідач періодично перераховував грошові кошти на відкриту позивачем своїй донці ОСОБА_4 банківську картку, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 07.10.2024 № AR65UGN4FFMKRER7 (а.с. 16).

У судовому засіданні позивач зазначила, що відповідач перераховував зазначені кошти дитині ОСОБА_4 для її особистих потреб, що свідчить про утримання відповідачем дитини.

В матеріалах справи наявні фотографії з зображенням чоловіка (як зазначає позивач - відповідача) з дитиною ОСОБА_4 , зроблені в різний період часу, що підтверджує факт підтримання відносин відповідача з ОСОБА_4 та її виховання (а.с.18-21).

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 , зазначила, що вона є подругою позивача ОСОБА_1 , позивач разом з відповідачем та дитиною проживали разом у будинку відповідача, разом ходили до батьків, разом водили дитину ОСОБА_4 до лікарні, проживали однією сім`єю, вели спільне господарство.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що вона є колегою позивача, працюють в сусідніх магазинах, відповідача вона знала з дитинства, з позивачем проживали в одному селі та знайомі з нею з 2000 року, позивач та відповідач проживали разом однією сім`єю в будинку відповідача в АДРЕСА_1 , відповідач ходив до садочку забирати та відводити дитину ОСОБА_4 , відповідач при спілкуванні з дитиною називав її « ОСОБА_4 » та «доця», до народження дитини відповідач з позивачем проживали разом в будинку батьків відповідача, від першого шлюбу у відповідача є син ОСОБА_12 . Також свідок зазначила, що відповідач з позивачем мали спільний бюджет та вели спільне господарство, свідку відомо, що останній раз 25.05.2025 відповідач приїздив до дитини ОСОБА_4 провідувати її.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 повідомила, шо вона є подругою позивача, знайома з нею з 2007 року, з зазначеного часу постійно бачила позивача з відповідачем разом, як пару, після народження дитини відносини відповідача з дитиною ОСОБА_4 були як у батька з дитиною, дитина називала його «татом», будь-яких чуток що відповідач не є батьком ОСОБА_4 свідок не чула, відповідач називав дитину «доця».

Таким чином надані в судовому засіданні свідчення свідків підтверджують факт спільного проживання позивачем та відповідачем як до народження ОСОБА_4 так і після народження, ведення ними спільного господарства та виховання відповідачем дитини.

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Згідно ч. 2, 4 ст. 10 ЦПК України суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (справа «Калачова проти Російської Федерації» N 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Таким чином, висновок судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи має важливе значення у процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

02.12.2024 ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області заяву позивача ОСОБА_1 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи - задоволено. Призначено у даній цивільній справі судову молекулярно-генетичну експертизу на вирішення якої поставлено наступне питання: «Чи є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_2 , батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , матір`ю якої є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 ?». Проведення молекулярно-генетичної експертизи доручено експертам Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (69068, вул. Аваліані, 19-А, м. Запоріжжя) (а.с. 47-48).

Суд листом від 15.01.2025 інформував учасників справи про необхідність прибуття до Запорізького НДЕКЦ МВС для відібрання біологічних зразків для проведення експертизи, про що в матеріалах справи міститься супровідний лист. Одночасно сторонам направлено копію клопотання експерта, в якому зазначено часи роботи експертної установи (а.с.55).

Судом були роз`яснені відповідачу та його представнику положення ст. 109 ЦПК України щодо наслідків ухилення від подання експертам необхідних матеріалів.

20.03.2025 до Запорізького районного суду Запорізької області надійшло повідомлення від судового експерта Климчук І.О. Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України про неможливість проведення судової експертизи № СЕ-19/108-24/23683-БД (а.с. 62). Зі змісту зазначеного повідомлення вбачається, що 27.01.2025 до експертної установи з`явились позивач ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_4 . Станом на 13.03.2025 вказані у клопотанні особи одночасно до експертної установи не з`явилися, біологічні зразки отримані не були.

Отже судом встановлено, що відповідач про проведення молекулярно-генетичної експертизи повідомлявся належним чином, до експертної установи ні у зазначений час ні пізніше для проведення експертизи не з`явився для забору біологічних зразків, що свідчить про його ухилення від проведення зазначеної експертизи з метою встановлення істини у справі.

Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати експертний висновок щодо походження дитини на спростування доводів позивача про його батьківство щодо них.

Відповідно до положень ст. 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 89 ЦПК України, згідно із якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення, у разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 109 ЦПК України може визнати факт, для з`ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза).

Відтак, суд критично оцінює дії відповідача щодо його неявки до експерта без поважних на те причин з метою забезпечення відбору біологічних зразків у нього для проведення експертизи.

Відтак, виходячи із значимості експертизи для доведення позову суд вважає можливим застосувати положення статті 109 ЦПК України та вважає за можливим встановити факт, для з`ясування якого експертиза була призначена - визнання батьківства ОСОБА_3 щодо дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зважаючи на викладене, з огляду на наявні у справі докази, з урахуванням наслідків неявки відповідача до експертної установи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про встановлення батьківства є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Відповідачем суду не надано жодного належного та допустимого доказу яким би спростовувалися доводи позивача. Відзиву на позов відповідач не надав, своїми процесуальними правами скористався на власний розсуд.

У позовній заяві позивачем також заявлено позовні вимоги про внесення зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 №8, внесеного 31.01.2009 до Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька - ОСОБА_3 відповідно до частини першої статті 135 Сімейного Кодексу України реєстратором Відділу реєстрації актів цивільного стану Запорізького районного управління юстиції Запорізької області, з видачею нового свідоцтва про народження ОСОБА_4 .

Відносно зазначених позовних вимог суд приходить до наступних висновків.

Формулювання позовних вимог про внесення зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 викладено таким чином, що позивач просить суд внести зазначені зміни.

Суд зауважує, що відповідно до п. 1.1. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, які затверджено наказом Міністерства юстиції України 12.01.2011 96/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 за № 55/18793, внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться відділами державної реєстрації актів цивільного стану міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану).

Отже суд не може підміняти собою органи владних повноважень, які вповноважені на внесення змін до актових записів цивільного стану.

Така позиція суду щодо неможливості підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24 жовтня 2008 року, згідно з якою, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, так само й з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Отже, суд не має права втручатися в дискреційні повноваження органу виконавчої влади та перебирати на себе її повноваження.

Наведене свідчить, що захист прав та інтересів особи здійснюється органами державної влади, органами місцевого самоврядування, судом відповідно до своїх дискреційних повноважень.

Відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині внесення зміни до актового запису про народження ОСОБА_4 задоволенню не підлягають. Позивачем обраний невірний спосіб захисту порушеного права.

Проте суд зауважує наступне.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2008 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Підпунктом 2.13.1 п.2.13 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5 визначено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є, зокрема, рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

На підставі рішення суду про визнання батьківства (материнства) в актовому записі про народження змінюються відомості про батька та вносяться пов`язані з цим інші зміни згідно із зазначеними в рішенні суду (п. 2.16.4 Правил).

У відповідності до ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у ст. 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження.

Отже після набрання законної сили, рішення суду про визнання батьківства ОСОБА_3 стосовно дитини ОСОБА_4 є підставою для внесення змін до актового запису про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із зазначенням відомостей про батька - ОСОБА_3 .

Стосовно позовних вимог про стягнення аліментів суд приходить до наступних висновків.

Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Положеннями ст. 27 Конвенції ООН про права дитини визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку

Згідно із ч. 1-3 ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Судом встановлено, що відповідно до наявних в матеріалах справи витягів з реєстру територіальної громади від 26.04.2024 та від 26.08.2024 позивач ОСОБА_1 та неповнолітня дитина ОСОБА_4 проживають разом за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 10-11)

Згідно із ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.

На підставі викладеного, враховуючи встановлений судом факт батьківства ОСОБА_3 стосовно неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення аліментів з відповідача ОСОБА_3 , є такими, що підлягають задоволенню.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Таким чином, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць.

З огляду на наведене, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини та стягнення аліментів підлягає частковому задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд приходить до наступного висновку.

Позивачем було пред`явлено три позовних вимоги, а саме: про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини та стягнення аліментів. У задоволенні позовної вимоги про внесення змін до актового запису про народження дитини судом відмовлено.

З матеріалів справи вбачається що позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір за позовні вимоги про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини у сумі 1211,20 грн. що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1).

Від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів позивач звільнена відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а отже судовий збір за вимогу про стягнення аліментів позивачем не сплачувався.

України оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за позовну вимогу про стягнення аліментів, на підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір стягується з відповідача на користь держави.

Щодо сплаченого судового збору за позовні вимоги про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини.

Враховуючи, що судом відмовлено позивачу у задоволені позовної вимоги про внесення відомостей до актового запису про народження дитини, керуючись ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що судовий збір за вказані позовні вимоги підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме у розмірі 1/2 частини від суми сплаченого судового збору позивачем, що складає 605,60 грн.

Питання стосовно розподілу витрат на професійну правничу допомогу при ухваленні рішення суд не вирішує, оскільки позивачем у позовній заяві було зазначено орієнтовний розмір витрат та в судовому засіданні, до закінчення судових дебатів, представником позивача - адвокатом Железняком В.К. усно була зроблена заява про те, що докази розміру витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 128, 135,150, 164, 165,191 СК України, ст.ст. 4, 12, 13, 89, 109, 141, 161, 211, 258-259, 263-265, 280-284, 289, 352, 354-355, 430 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання батьківства, внесення змін до актового запису про народження дитини та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітків (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 08.10.2024 і до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми за один місяць.

В задоволенні позовних вимог в іншій частині - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , в дохід держави судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Після набрання законної сили, рішення суду є підставою для внесення змін до актового запису № 01 складеного 02.01.2009 виконавчим комітетом Августинівської сільської ради Запорізького району Запорізької області про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , із зазначенням відомостей про батька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , громадянин України.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Представник позивача : адвокат Железняк Віктор Кузьмич.

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Суддя А.В. Качан