ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року

м. Київ

справа № 761/23790/23

провадження № 61-12408св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «24», Товариство з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Новини 24», Приватне акціонерне товариство «Телерадіокомпанія «Люкс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дідик Ігор Миколайович, на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року у складі судді Матвєєвої Ю. О. та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф.,

Березовенко Р. В., Мостової Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Товариства

з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «24» (далі - ТОВ «ІА «24») та Товариства з обмеженою відповідальністю «Інформаційне агентство «Новини 24» (далі - ТОВ «ІА «Новини 24») про захист честі, гідності, ділової репутації та спростування недостовірної інформації.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі «Інтернет» на Інтернет-порталі 24tv.ua, який належить ТОВ «ІА «24», на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_4, який належить ТОВ «ІА «Новини 24», поширено таку інформацію: «ОСОБА_1, що перебуває в неадекватному стані - під дією алкоголю або наркотиків, накинувся на відвідувачів ресторану, - йшлося

у повідомленні…». «Депутат начебто напав на жінку. А пізніше за його командою охорона побила чоловіка, який намагався за неї заступитися….».

Оскільки вказана інформація, на переконання позивача, є недостовірною та відповідно завдає шкоду його діловій репутації, зачіпає честь та гідність, то така інформація підлягає спростуванню, а тому він звернувся до суду із зазначеним позовом.

На підставі викладеного позивач просив суд визнати наведену інформацію недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації; зобов`язати спростувати недостовірну інформацію та видалити її.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2023 року задоволено заяву представника позивача про залучення співвідповідачів у справі та залучено Приватне акціонерне товариство «Телерадіокомпанія Люкс» (далі - ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс») та ОСОБА_2 як співвідповідачів у цій справі.

У жовтні 2023 року представник позивача подав до суду заяву про зміну предмету позову, якою просив вважати правильним посилання на вебсайт, на якому розміщена оспорювана інформація, таким: ІНФОРМАЦІЯ_5.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 грудня 2023 року задоволено клопотання представника позивача про залишення без розгляду позовних вимог до ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 серпня

2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов висновку, що поширені відповідачами стосовно позивача відомості на Інтернет-порталі 24tv.ua, який належить ТОВ «ІА «24», на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_5, а саме: «ОСОБА_1, що перебуває в неадекватному стані - під дією алкоголю або наркотиків, накинувся на відвідувачів ресторану, - йшлося у повідомленні…». «Депутат начебто напав на жінку. А пізніше за його командою охорона побила чоловіка, який намагався за неї заступитися….», є такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача. Сторона відповідача під час усього судового розгляду не надала жодних доказів достовірності поширеної стосовно позивача вказаної інформації. Разом з тим зазначені відомості щодо позивача поширені відповідачами способом категоричного висловлювання, у формі існування конкретних обставин (фактів), при цьому за способом вираження зазначені відомості не містять критики або оцінки дій, такі вислови виказані без застосування гіпербол, алегорій, сатири (чи інших мовностилістичних засобів), а у формі констатації конкретних фактів (обставин), які нічим не підтверджені. Тож, така інформація, в розумінні

статті 30 Закону України «Про інформацію», не може вважатися оціночними судженнями дій позивача. Більше того, у поширеній відповідачами інформації мова йде про протиправні діяння позивача (вчинення кримінального правопорушення), що, на думку суду, є посяганням на право ОСОБА_1 на презумпцію невинуватості, адже особа вважається невинуватою у вчиненні злочину, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (статті 62 Конституції України).

Водночас районний суд застосував до вимог позивача заявлену ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс» позовну давність, оскільки оспорювана інформація поширена ІНФОРМАЦІЯ_1 в засобах масової інформації, а позивач звернувся із позовом до суду лише у липні 2023 року, тобто майже через три роки з моменту поширення інформації, яку просить спростувати. Суд зауважив, що

ОСОБА_1 мав змогу дізнатися про існування такої інформації раніше, так як зі змісту наявних у матеріалах справи скриншотів публікацій у інтернет ресурсах випливає, що позивач надавав ще у 2020 році коментарі ЗМІ щодо подій, які були відображені у оспорюваних у цій справі відомостей. Проте доказів, які б слугували підтвердженням наявності поважних причин пропуску встановленої однорічної позовної давності, позивач до суду не надав.

Зазначене стало підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року у складі судді Матвєєвої Ю. О. заяву ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс» задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс» понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 50 000,00 грн.

Суд першої інстанції ухвалив додаткове судове рішення у справі на користь

ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс», ураховуючи надані заявником документи, які, за висновком суду, у повній мірі підтверджують факт надання відповідачу

ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс» послуг із правової допомоги під час розгляду цієї цивільної справи, а також ненадання позивачем належних та допустимих доказів,

у тому числі конкретних доводів, які б свідчили про необґрунтованість та неспівмірність витрат на правничу допомогу, які понесені відповідачем

ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс».

Постановою Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2024 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, погодився із його висновками про те, що поширені відповідачами відомості є такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, проте позивач подав позов із порушенням встановленого законом строку для звернення до суду.

У відповідь на доводи позивача про те, що до правовідносин, що склалися між сторонами має застосовуватись саме загальна позовна давність передбачена частиною першою статті 257 Цивільного кодексу України, далі - ЦК України,

(3 роки), а не спеціальна позовна давність, що передбачена пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК України (1 рік) у зв`язку з тим, що ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс» не є засобом масової інформації, апеляційний суд вказав, що вони

є безпідставними, оскільки відповідач ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс» є засобом масової інформації в розумінні положень Закону України «Про інформацію»

(в редакції від 16 липня 2020 року). На момент публікації оспорюваної інформації

у відповідача ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс» була наявна ліцензія на мовлення (супутникове телебачення) серії HP № 00584-м, яка видана Національною радою України з питань телебачення і радіомовлення, строком дії ліцензії з 10 січня

2016 року до 10 січня 2026 року. Отже, інформація, яка поширюється через мережу Інтернет, орієнтована на необмежене коло осіб, відповідно, є масовою інформацією. Інтернет-видання (вебсайт) є засобом, призначеним для публічного поширення друкованої або аудіовізуальної інформації, тобто є засобом масової інформації. Тому в цьому випадку суд першої інстанції правильно застосував спеціальну позовну давність в один рік.

Також суд апеляційної інстанції зазначив, що позивач, будучи публічною особою - народним депутатом України, є зацікавленим в ознайомленні з новинами щодо себе в мережі Інтернет і має безперешкодну можливість дізнатися про факт розміщення оспорюваної інформації в будь-який момент в межах позовної давності. Позивач публічно надавав у липні 2020 року свій коментар щодо ситуації представникам інформаційного ресурсу «Страна». Отже, позивачу ще в липні

2020 року достеменно було відомо про те, що спірна ситуація активно висвітлюється в ЗМІ, що, в свою чергу, свідчить про об`єктивну можливість позивача дізнатися про факт опублікування оспорюваної інформації в межах позовної давності.

Окрім цього, апеляційний суд не знайшов підстав для скасування чи зміни додаткового рішення суду першої інстанції щодо стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 50 000,00 грн із позивача на користь відповідача

ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс», оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та містять формальні міркування.

Таким чином, за висновком апеляційного суду, суд першої інстанції ухвалив своє судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дідик І. М., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Касаційна скарга містить також клопотання здійснювати розгляд справи з викликом сторін.

Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, представник заявника посилається на пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), зокрема, неврахування висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 27 червня 2019 року у справі № 640/1135/15-ц та

від 22 вересня 2022 року у справі № 920/724/21.

У касаційній скарзі заявник наполягає, що не пропустив строк звернення до суду із цим позовом, зокрема позивач дізнався про наявність оскаржуваних відомостей (інформації), що були розміщені на вебсайті https://24tv.ua лише у травні 2023 року, і відповідно звернувся до адвоката Циби В. К. для отримання правової допомоги із захисту своїх прав та інтересів (договір про надання правової допомоги між адвокатом Цибою В. К. та позивачем складено 23 травня 2023 року); позивачу не було відомо про поширення на інших вебсайтах оскаржуваних відомостей (інформації) в мережі Інтернет - позивач не надавав ні відповідачам, ні іншим інтернет-ресурсам коментарів щодо подій, які були відображені у оспорюваних

у цій справі відомостях, а тому не був обізнаний про наявність оскаржуваної публікації та інших публікацій в мережі Інтернет; в матеріалах справи відсутні жодні докази, які б підтверджували те, що позивач особисто надавав будь-які коментарі ЗМІ.

Також заявник вказує, що суди неправомірно застосували до позовних вимог про визнання недостовірною інформації та про видалення недостовірної інформації (стаття 278 ЦК України - заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права) статтю 258 ЦК України (спеціальна позовна давність), оскільки спеціальна позовна давність застосовується виключно до статті 277 ЦК України (за винятками, встановленими законом). Спеціальна позовна давність

в один рік застосовується виключно до вимоги про спростовування недостовірної інформації, проте позивач заявляв поряд із нею й інші вимоги - визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до честі та гідності, а також недоторканість ділової репутації відповідну інформацію, яка поширена в мережі Інтернет, а також видалити недостовірну інформацію. Окрім цього, суди не урахували положення пункту 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину).

У листопаді 2024 року до Верховного Суду від ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги та законність судових рішень, співвідповідач просить залишити касаційну скаргу без задоволення.

Інші відзиви на касаційну скаргу станом на час розгляду справи Верховним Судом не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями касаційна скарга ОСОБА_1 передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 11 вересня 2024 року касаційну скаргу

ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, зокрема щодо сплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне оскарження у справі (з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 761/23790/23 із Шевченківського районного суду м. Києва та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У жовтні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 761/23790/23.

Ухвалою від 21 травня 2025 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідно до протоколу автоматичного визначення складу колегії суддів від 22 травня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 28 травня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні клопотання про розгляд справи з викликом сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 в мережі Інтернет на вебпорталі 24tv.ua, який належить ТОВ «ІА «24», на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_5, який належить ТОВ «ІА «Новини 24», опубліковано статтю під назвою «

ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

Зазначені обставини підтверджуються скріншотом з вебсайту https://24tv.ua/, який доданий стороною позивача до позовної заяви (а. с. 9 т. 1).

Зі змісту опублікованої на вебпорталі 24tv.ua, який належить ТОВ «ІА «24», на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_5, який належить ТОВ «ІА «Новини 24», статті під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_3 : нардеп усе спростовує - відео», випливає, що відповідачами поширено щодо позивача такі відомості: «ОСОБА_1, що перебуває в неадекватному стані - під дією алкоголю або наркотиків, накинувся на відвідувачів ресторану, - йшлося у повідомленні…». «Депутат начебто напав на жінку. А пізніше за його командою охорона побила чоловіка, який намагався за неї заступитися….».

Позивач публічно надавав у липні 2020 року свій коментар щодо ситуації (подій, які відображені в оспорюваних у цій справі відомостях) представникам інформаційного ресурсу «Страна».

Позивач звернувся до суду із цим позовом у липні 2023 року.

Відповідач ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс» просив у суді першої інстанції застосувати до вимог ОСОБА_1 позовну давність.

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

У частині третій статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частинами другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Разом із тим, відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу,

з іншого боку (абзац четвертий пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Зазначене узгоджується із роз`ясненнями, наданими судам у постанові Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику

у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (пункти 1, 4, 15, 19 цієї постанови).

Подібні за змістом правові висновки викладені також Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18, провадження № 12-110гс19 (пункт 6.26), від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20, провадження № 12-52гс21 (пункт 6.18) та Верховним Судом

у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 760/2753/17-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 483/1556/16-ц, від 07 листопада 2019 року у справі № 344/3331/16-ц, від 11 грудня 2019 року у справі № 757/46387/15-ц та багатьох інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Частина перша статті 30 Закону України «Про інформацію» встановлює заборону на притягнення до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Згідно з частиною другою указаної статті оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій,

а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Отже, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростування, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Як зазначено у рішеннях ЄСПЛ, зокрема, Lingens v. Austria, № 9815/82, § 46,

від 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями.

Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що поширені ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідачами відомості щодо ОСОБА_1 на Інтернет-порталі 24tv.ua, який належить ТОВ «ІА «24», на вебсайті ІНФОРМАЦІЯ_5, а саме: «ОСОБА_1, що перебуває в неадекватному стані - під дією алкоголю або наркотиків, накинувся на відвідувачів ресторану, - йшлося у повідомленні…». «Депутат начебто напав на жінку. А пізніше за його командою охорона побила чоловіка, який намагався за неї заступитися….», є такими, що не відповідають дійсності, принижують честь, гідність та ділову репутацію позивача, оскільки відсутні докази її достовірності, вони не є оціночними судженнями дій позивача, а також містять посягання на право ОСОБА_1 на презумпцію невинуватості.

Проте суди у підсумку дійшли висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач пропустив спеціальну позовну давність в один рік, установлену

пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК України, про застосування якої заявив відповідач ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс».

Разом з тим колегія суддів Верховного Суду вважає висновки судів попередніх інстанцій про відмову у повному обсязі у задоволенні позову ОСОБА_1 передчасними з огляду на таке.

З урахуванням змін до позовної заяви, позивач просив суд:

визнати недостовірною та такою, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до честі, гідності, а також недоторканість ділової репутації інформацію, яка поширена в мережі Інтернет на вебсайті за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_5: «ОСОБА_1, що перебуває в неадекватному стані - під дією алкоголю або наркотиків, накинувся на відвідувачів ресторану, - йшлося

у повідомленні…». «Депутат начебто напав на жінку. А пізніше за його командою охорона побила чоловіка, який намагався за неї заступитися….»;

зобов`язати ПрАТ «Телерадіокомпанія «Люкс», ТОВ «ІА «24» та ТОВ «ІА «Новини 24» спростуватизазначену, поширену ними недостовірну інформацію та таку, що порушує немайнові права ОСОБА_1 на повагу до честі, гідності, а також недоторканість ділової репутації, шляхом опублікування в мережі Інтернет на вебсайті https://24tv.ua в розділі «Новини» резолютивної частини рішення, протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили та видалити недостовірну інформацію, розміщену ІНФОРМАЦІЯ_1 на вейбсайті ІНФОРМАЦІЯ_5.

Статтею 201 ЦК України встановлено, що честь, гідність і ділова репутація

є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Положеннями статті 258 ЦК України врегульовано питання спеціальної позовної давності. За пунктом 2 частини другої вказаної статті для спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації встановлюється строк позовної давності в один рік. У цьому разі позовна давність обчислюється від дня поміщення цих відомостей у засобах масової інформації або від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості.

Положеннями статті 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» (Закон втратив чинність на підставі Закону України від 13 грудня 2022 року № 2849-IX, діяв на дату поширення інформації) було передбачено право редакції відмовити в публікації спростування, якщо спростування надійшло

з вимогою заявника опублікувати його пізніше, ніж через рік з дня публікації відомостей, що спростовуються.

Отже, системний аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність на них не поширюється, крім випадків, встановлених законом, зокрема пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК України.

Схожий висновок містить постанова Верховного Суду від 27 червня 2019 року

у справі № 640/1135/15-ц (провадження № 61-27175св18), на яку посилався заявник у касаційній скарзі.

Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно з пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність на них не поширюється, крім випадків, встановлених законом, зокрема пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК України і статтею 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні». Для таких випадків застосовуються загальні положення про початок перебігу та наслідки спливу позовної давності. Сплив без поважних причин позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення,

є підставою для відмови в позові.

Отже, розглянувши спір по суті, за умови пропуску однорічної позовної давності для вимоги про спростування недостовірної інформації, поміщеної у медіа, суди попередніх інстанцій необґрунтовано відмовили у задоволенні позовної вимоги про визнання її недостовірною, неправильно застосувавши пункт 1 частини першої статті 268 ЦК України.

Окрім цього, суди про розгляді спору та питання спливу позовної давності не урахували, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із наступними змінами і доповненнями) установлено з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово продовжено. Зокрема, постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, із 19 грудня 2020 року до 30 червня 2023 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20 травня

2020 року № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (пункт 1 постанови).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX набрав чинності

02 квітня 2020 року.

У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку

з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). На цьому наголошено

у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Також згідно з Указом Президента України «Про введення воєнного стану

в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України

від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», на території України продовжує діяти воєнний стан у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України.

Відповідно до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України

(у редакції, чинній на дату подання позову) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Недостовірна інформація була поширена ІНФОРМАЦІЯ_1. Згідно з відміткою поштового штемпелю на конверті (а. с. 20 т. 1) позивач звернувся із позовом до суду 03 липня 2023 року.

Таким чином, спірні правовідносини сторін виникли у період дії карантину на території України у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19),

а позов подано під час дії воєнного стану, проте суди неправильно не урахували особливості перебігу позовної давності у цей період. У результаті чого суди попередніх інстанцій не дослідили у повній мірі питання, чи дійсно позивач пропустив однорічну позовну давність для вимоги про спростування недостовірної інформації, поміщеної у медіа.

При цьому питання про визнання поважними причин пропуску позовної давності лежить у межах процесуальних повноважень судів попередніх інстанцій, а суд касаційної інстанції має право лише здійснити перевірку застосування судами правових норм глави 19 ЦК України на предмет правильності такого застосування встановленим обставинам.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості досліджувати докази та здійснювати їх переоцінку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Отже, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм ЦК України про позовну давність знайшли своє часткове підтвердження.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

У силу положень статті 400 ЦПК України щодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення в цій справі, оскільки для його ухвалення необхідно встановити обставини, що не були встановлені в рішеннях судів попередніх інстанцій.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд

є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

З урахуванням наведеного, з метою процесуальної економії, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам

і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження

№ 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим,

у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Оскільки розгляд справи не закінчено, то питання про розподіл судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції, не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дідик Ігор Миколайович, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 05 серпня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець