КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД М.МИКОЛАЄВА
Справа № 488/555/25
Провадження № 2-о/488/54/25 р.
РІШЕННЯ

Іменем України

19.06.2025 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючої по справі судді - Селіщевої Л.І.,

за участю секретаря судового засідання Волошиної Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за заявою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, заінтересовані особи: Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області та Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, -

Встановив:

Заявники - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Місяченко О.А., звернулись до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа медичного висновку № 2 від 17.02.1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтва про народження.

Необхідність встановлення зазначеного факту зумовлена відмовою Пенсійного фонду у призначенні ОСОБА_1 пенсії відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 115 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» через формальну невідповідність дати народження, на той час дитини (підлітка) ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), у медичному висновку № 2 від 17.02.1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , даті, зазначеній у свідоцтві про народження сина ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ).

Передумовою допущення помилки в даті народження ОСОБА_2 у медичному висновку № 2 від 17.02.1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , став той факт, що заявниця ОСОБА_1 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , на момент оформлення зазначеного документа фактично здійснювала постійний догляд за сином, який потребував особливої уваги та медичного супроводу у зв`язку зі станом здоров`я (плоско-варусна деформація обох стоп, після операційного лікування, вроджена клишоногість із значним порушенням функції статики та ходьби, в 1997 році йому було надано статус дитина з інвалідністю), і не була безпосередньо присутня при заповненні документів у медичному закладі.

Водночас, за наявною інформацією, адміністративні процедури, зокрема подання даних для оформлення медичного висновку, виконувалися за участю інших членів родини, зокрема батьком дитини, який міг неточно повідомити дату народження або допустити описку, що й призвело до зазначення у медичному висновку неправильної дати народження ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_2 , замість фактичної та документально підтвердженої - ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Надалі заявник ОСОБА_2 реалізовував свої права та отримував всі документи, в тому числі паспорт, ідентифікаційний код, військові документи, документи щодо шлюбу, народження дитини, на підставі свідоцтва про народження, де зазначена дата - ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також у довідках МСЕК, наданих у подальші роки, вже зазначалась ця дата народження, що свідчить про її фактичне визнання компетентними органами.

Таким чином, наявна розбіжність у даті народження у вказаному медичному висновку не змінює факту, що документ був виданий саме на особу ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та повинен вважатися належним документом, що підтверджує факт інвалідності дитини, за якою здійснювався догляд матір`ю - ОСОБА_1 .

Через неможливість вирішити дане питання в позасудовому порядку, заявники звернулися до суду з даною заявою.

Заявники у судове засідання не з`явились, представник заявників надав заяву про розгляд справи у їх відсутність, вимоги в заяві підтримали у повному обсязі просила задовольнити.

Представник заінтересованої особи Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області в судове засідання не з`явився, надав письмові пояснення у справі, в яких зазначив, що відповідно до пункту 26 Порядку № 637 якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, що підтверджує трудовий стаж, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження, факт приналежності цього документа даній особі може бути встановлено у судовому порядку. Одночасно заявою від 24.02.2025 року просив розглянути справу без участі представника Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області.

Представник заінтересованої особи Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області в судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву від 24.02.2025 року, в якому заперечував проти задоволення заяви та просив закрити провадження у справі з підстав наявності у справі спору про право та необхідності розглядати справу в порядку адміністративного судочинства. Одночасно просив розглянути справу без участі уповноваженого представника Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області.

Суд, дослідивши письмові докази по справі, знаходить заяву обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню на підставі п. 5 ч. 2 ст. 293, 294, п.6 ч.1 ст. 315, ст. 316, ст.ст. 318-319 ЦПК України, п.п. 1-4, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року з змінами „Про судову практику у справах про встановлення фактів, які мають юридичне значення, оскільки по справі встановлений і доведений факт належності ОСОБА_2 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до свідоцтва про народження, - медичного висновку №2 від 17.02.1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зібрані у справі докази та їх належна оцінка, вказують на наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про встановлення факту медичного висновку на дитину (підлітка) інваліда з дитинства віком до 16 років № 2 від 17.02.1997 року, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що передбачено п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, оскільки встановлення даного факту для заявниці ОСОБА_1 продовжить юридичні наслідки, а саме - надасть можливість призначити та отримувати пенсію відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Стосовно заявленої вимоги Головного управління Пенсійного фонду в Луганській області щодо закриття провадження у справі, суд зазначає наступне.

Питання визначення предметної підсудності неодноразово було предметом розгляду Верховним Судом. Так, в постанові від 12.06.2024 року у справі № 742/2762/22 та постанові від 05.02.2025 року у справі №595/1959/23 Верховним судом при розгляді аналогічних справ, зазначено наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У частині першій статті 1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) указано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини другої статті 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду із заявою в порядку окремого провадження.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України і не є вичерпним.

За приписами частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, зверненню до адміністративного суду з позовом передує звернення особи до суб`єкта владних повноважень, за наслідками розгляду якого особа набуває права оскаржити до суду адміністративної юрисдикції рішення, дії або бездіяльність такого суб`єкта владних повноважень, що відповідає меті та завданням адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України.

Частиною другою статті 245 КАС України визначено перелік судових рішень, які уповноважений прийняти адміністративний суд у разі задоволення позову. Встановлення факту, що має юридичне значення, серед цього переліку відсутнє.

Тобто у разі вирішення справи в порядку адміністративного судочинства встановлення факту, що має юридичне значення, має бути визначено судом у резолютивній частині судового рішення, що не передбачено КАС України.

Разом із тим, аналіз наведених цивільних процесуальних норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

До таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23). При цьому Велика Палата Верховного Суду вважала за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30 січня 2020 року у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Разом із тим, слід ураховувати, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження судом буде встановлено спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах (частина шоста статті 294 ЦПК України).

При цьому необхідно врахувати, що під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права (див. постанову Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі № 761/16555/23 (провадження № 61-13311св23)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 зроблено висновок, що юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків. Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, під час розгляду справ у порядку окремого провадження виключається існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Відмова Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області № 49 від 12.07.2024 року, зокрема в частині неприйняття медичного висновку № 2 від 17.02.1997 року, пов`язана із невідповідності дати народження ОСОБА_2 , вказаного у свідоцтві про народження. Спору з цих підстав судом не вбачається.

Законодавцем встановлено, що заявник вправі звернутись до суду за встановленням факту належності правовстановлюючого документу, який породжує для заявника відповідні юридичні наслідки.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Керуючись ст.ст. 258-259, 264-265, 268, 315, 319, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву - задовольнити.

Встановити факт належності правовстановлюючого документу - медичного висновку на дитину (підлітка) інваліда з дитинства віком до 16 років № 2 від 17.02.1997, виданого на ім`я ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 13.12.2024 року, орган, що видав документ: 4812, РНОКПП: НОМЕР_2 .

Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення. У випадку проголошення у судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування сторін:

Заявник: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_3 , орган, що видав документ: 4811, дата видачі 10.10.2019 року, РНОКПП: НОМЕР_4 .

Заявник: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 , паспорт № НОМЕР_1 , виданий 13.12.2024року, орган, що видав документ: 4812, РНОКПП: НОМЕР_2 .

Зацікавлена особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області, м. Сіверськодонецьк, вул. Шевченка, 9, Код .

Зацікавлена особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, м. Миколаїв, вул. Морехідна, 1, Код .

Суддя Л.І. Селіщева