Справа №487/711/25
Провадження №2/487/1235/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.06.2025 Заводський районний суд м. Миколаєва в складі: головуючого-судді Кузьменко В.В., секретаря судових засідань Барської А.В., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Грудницька І.М. про розірвання договору довічного утримання,

ВСТАНОВИВ:

31.01.2025 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Грудницька І.М. про розірвання договору довічного утримання.

Позовна заява мотивована тим, що 21.12.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений Договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого Набувач зобов`язується забезпечувати Відчужувача утриманням та доглядом довічно. ОСОБА_3 умови договору не виконує, тому договір підлягає розірванню.

Ухвалою суду від 05.02.2025 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 25.04.2025 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та представник позивача в судовому засідання позовні вимоги підтримали та просили позовну заяву задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає повністю.

Третя особа приватний нотаріус Грудницька І.М. в судове засідання не з`явилась, до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 12 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

21.12.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений Договір довічного утримання (догляду), відповідно до умов якого ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого Набувач зобов`язується забезпечувати Відчужувача утриманням та доглядом довічно.

Відповідно до розділу 2 Договору, за взаємною згодою сторін матеріальне забезпечення з утримання (догляду), яке щомісячно має надавати Відчужувачу. Оцінюється сторонами у сумі 2 500,00 грн. Ця сума підлягає індексації відповідно до зміни мінімальної заробітної плати у встановленому законодавством порядку. (п.2.1 Договору).

Пунктом 2.2 Договору сторонами визначено вигляд утримання (догляду), а саме:

- Забезпечення Відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного проживання у всій відчужуваній квартирі;

- Забезпечення Відчужувача щодженним триразовим харчуванням;

- Надання Відчужувачу побутових послуг (прання постільної білизни, послуги перукарні, ремонт побутової техніки тощо);

- Забезпечення Відчужувача придатним для носіння одягом та взуттям;

- Здійснення догляду та надання необхідної допомоги;

- Забезпечення Відчужувача необхідними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів;

- Забезпечення першою медичною допомогою, а в разі необхідності, лікуванням в медичних закладах.

Відповідно до п.3.1.2 Договору Відчужувач має право вимагати розірвання Договору у разі невиконання або неналежного виконання Набувачем своїх обов`язків за цим Договором.

В свою чергу, Набувач має обов`язок у встановлені строки та в необхідному обсязі здійснювати довічно надання утримання та догляду (матеріальне забезпечення з утримання (догляду), що оцінене сторонами у сумі 2 500,00 грн. на місяць).

Свідок ОСОБА_4 в судовому засідання зазначила, що з позивачем ОСОБА_1 знайома близько 20 років. Перед війною позивач знайшла собі доглядальницю. Коли почалась війна телефонувала позивачу, але вона не відповідала. До неї поїхав чоловік свідка. Виявилось, зо ОСОБА_1 залишилась зовсім сама, без допомоги. ОСОБА_4 почала їй допомагати по змозі. ОСОБА_3 взагалі вона не знає.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засідання зазначила, що з позивачкою знайома приблизно півтора роки. ОСОБА_3 не знає і жодного разу її не бачила. Допомога позивачці разом з сусідом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України)

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За правилом частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довідного утримання (догляду) є оплатним, оскільки набувач отримує у власність за цим договором певне майно, а відповідач - необхідне утримання у вигляді відповідних матеріальних благ і послуг.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння), передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує внаслідок недієздатності.

Частиною 1 ст. 749 ЦК України передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Підстави для розірвання договору довічного утримання (догляду) в судовому порядку визначені ст. 755 ЦК України. Так, на вимогу відчужувача договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Положення ч. 1 ст755 ЦК України не містять визначення «неналежне виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання (догляду)», а тому, вирішуючи це питання, суд повинен ураховувати конкретні обставини справи, умови договору довічного утримання (догляду) та положення ст. 651 ЦК України, які визначають загальні підстави для зміни або розірвання договору.

У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення (частина перша статті 756 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст.651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц (провадження № 61-6725св18).

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).

У постанові Верховного Суду від 24 листопада 2021 року в справі № 753/10508/18 (провадження № 61-16804св21) вказано, що «тлумачення пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України свідчить, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду за умови доведення відчужувачем факту порушення набувачем своїх обов`язків за договором довічного утримання (догляду), що може проявлятися у вигляді неповного чи неналежного забезпечення доглядом, допомогою, харчуванням відчужувача або у вигляді повного невиконання вказаних дій».

У постанові Верховного Суду від 24 червня 2021 року в справі № 644/1566/19 (провадження № 61-5955св21) зазначено, що «відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності цих обставин, на які посилається позивач».

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд наголошує, що стороною відповідача не надано суду доказів на підтвердження виконання ОСОБА_3 своїх зобов`язань за договором довічного утримання.

Виходячи з того, що відповідачем не спростовані позовні вимоги та суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності даних обставин, суд вважає, що наявні підстави для розірвання договору довічного утримання, укладеного між сторонами.

Тому,позовна вимогапро розірвання Договору довічного утримання, укладеного 21.12.2021 року, між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М. та зареєстрованого за № 7644 підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України, у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення.

А тому, суд приходить до висновку про скасування державної реєстрації обтяження нерухомого майна (заборона на нерухоме майно), накладену приватним Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М.

Згідно частини першої та четвертої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини (частини першастатті 1167 ЦК України).

Обов`язковому з`ясуванню при вирішені спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

При цьому, суд повинен з`ясувати чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду ті з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

За загальними правилами відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії певних осіб чи органів завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала особа, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, тощо. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказаний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 591/4825/17 (провадження № 61-1188св18).

Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності.

Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Як вбачається із матеріалів справи, у зв`язку з невиконання умов договору довічного утримання ОСОБА_3 позивач зазнала душевного болю і страждань.

Тому, враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивач, суд вважає правомірними позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, а розмір такої шкоди,визначено в грошовому еквіваленті 50 000 грн. обґрунтованим та таким, що відповідає критеріям розумності і справедливості.

Згідно з частин першої, шостої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки ОСОБА_1 було звільнено від сплати судового збору, тому з ОСОБА_3 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3195,42 грн.

Керуючись та на підставі ст.ст. 4, 12, 13,82, 89, 141, 259,263,264,265,268, 273 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Грудницька І.М. про розірвання договору довічного утримання - задовольнити.

Розірвати договір довічного утримання (догляду), укладений 21.12.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М., зареєстрований в реєстрі за №7644.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомості: 01), та скасувати державну реєстрацію обтяження нерухомого майна (заборона на нерухоме майно), накладену приватним Миколаївського міського нотаріального округу Грудницькою І.М.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 000,0 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 3195,42 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Суддя В.В.Кузьменко