Провадження №2/522/3328/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» червня 2025 року

Приморський районний суд м. Одеси

в складі головуючого судді - Шенцевої О.П.

за участю секретаря - Морозової О.В.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна особистою власністю, -

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 09 грудня 2024 року надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна особистою власністю.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, що у вказаний період він та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім`єю, спільно вели побут, відпочивали, спілкувалися з оточенням як подружжя, брали участь у витратах на життя та придбання нерухомості. Зазначає, що вказана квартира була придбана в інтересах відповідача, а її оформлення на ім`я ОСОБА_2 мало на меті створити передумови для позитивного вирішення справи про визначення місця проживання її малолітньої дитини від першого шлюбу, яка на той момент перебувала в центрі судового спору в м. Миколаєві. Позивач посилається на те, що за домовленістю між сторонами квартира мала бути у подальшому відчужена позивачу або за його вказівкою - будь-якій особі, однак після розірвання стосунків відповідач відмовилася визнавати таку домовленість. Позивач наводить листування у месенджері, де відповідач підтверджує право позивача на квартиру. Також долучає акт приймання-передачі від 21.09.2021 року, згідно з яким вказане майно було передане ТОВ «ЮЛИКС КОМ», де сам ОСОБА_1 є одним із співзасновників. Позивач зазначає, що за даними податкової звітності його задекларований дохід у період з 2016 по 2020 рік склав понад 3,6 млн. грн., що підтверджує його спроможність профінансувати придбання вищезазначеної квартири, вартість якої, за договором купівлі-продажу від 27.07.2020 року, становила 692 077 грн.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.12.2024 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження по справі №522/22147/24 та призначено підготовче судове засідання. Також ухвалою суду витребувано з Головного управління ДПС в Одеській області (м. Одеса, вул. Семінарська, 5) інформацію про розмір отриманого доходу ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 за період з 01.01.2010 року по 27.07.2020 року та з Адміністрації державної прикордонної служби України інформацію щодо перетинання кордону України громадянкою України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 01.01.2019 року по 01.09.2021 року.

31 грудня 2024 року ухвалою суду внесено виправлення в ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2024 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна особистою власністю, якою слід вважати вірною у вступній частині ухвали датк як «30 грудня 2024 року», коли вказано «29 грудня 2024 року».

24 та 25 січня 2025 року до суду надійшла інформація з державної прикордонної служби України.

07 лютого 2025 року до суду надійшла витребувана інформація з Головного управління ДПС в Одеській області.

07 лютого 2025 року до суду надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Яковлєвої Людмили Іванівни про відвід головуючої по справі судді Шенцевій О.П., яку ухвалою суду від 11 лютого 2025 року передано до канцелярії Приморського районного суду м. Одеси для визначення в порядку ч.1 ст. 33 ЦПК України судді, який буде вирішувати питання про відвід судді Шенцевої О.П.

17 лютого 2025 року ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Донцова Д.Ю. у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Яковлєвої Людмили Іванівни про відвід судді Шенцевої О.П. по справі № 522/22147/24 відмовлено.

19 лютого 2025 року адвокат Яковлєва Людмила Іванівна, діючи в інтересах відповідача ОСОБА_2 , подала до Приморського районного суду м. Одеси відзив на позов ОСОБА_1 , в якому заперечила проти усіх заявлених вимог та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Зазначила, що жодних правових підстав для задоволення позову не існує, оскільки заявлені обставини не відповідають дійсності, а докази, на які посилається позивач, є недостатніми і штучно скомпонованими. Вказала, що з позивачем познайомилась у зв`язку з професійною діяльністю - обидва здійснювали підприємницьку діяльність у сфері нерухомості. З часом між сторонами виникли особисті стосунки романтичного характеру, які не набули рис спільного побуту чи подружнього життя. Представником відповідача зазначено, що позивач використовував її особу та ділові контакти для вирішення власних справ, іноді діючи нечесно, чим завдав шкоди її професійній репутації. Після усвідомлення справжніх намірів ОСОБА_1 . ОСОБА_2 припинила будь-які стосунки. Вказала на те, що позивач, обізнаний про її особисті труднощі у судовому процесі щодо визначення місця проживання дитини, штучно підв`язав купівлю квартири до обставин її справи, вказуючи начебто на спільну мету - полегшення виграшу в суді. Втім, відповідач мала у власності іншу житлову нерухомість - квартиру за тією ж адресою ( АДРЕСА_1 ), що підтверджується інформаційною довідкою №328998981 від 12.04.2023 року. Зазначила, що квартира, на яку претендує позивач, була придбана 27.07.2020 року, тоді як судовий спір про визначення місця проживання дитини розпочався у січні 2021 року. Отже, фактичного зв`язку між придбанням житла та цілями, на які посилається позивач, не існує. Крім того, представник відповідача заперечила справжність підпису у долученому до позову акті приймання-передачі квартири від 21.09.2021 року, вказавши на намір звернутись до правоохоронних органів у зв`язку з ознаками підробки цього документа. Також відповідач вказала, що у період 2019-2021 років ОСОБА_1 придбав три об`єкти нерухомості в м. Миколаєві (два нежитлових приміщення та квартиру), загальна ринкова вартість яких перевищила 4 млн. грн., тоді як задекларований дохід складав 3,6 млн. грн. Це ставить під сумнів твердження позивача про його фінансову спроможність придбати оспорювану квартиру в Одесі за власні кошти. Вказує на нелогічність аргументації позивача: якщо він справді мав намір допомогти їй у справі про дитину, квартира мала би бути придбана в м. Миколаєві, де вона мешкала з дитиною, а не в Одесі. Водночас, сторони не були зареєстровані за однією адресою, жодного спільного побуту чи господарства не вели, спільного бюджету не мали. Позивач не надав жодного належного чи допустимого доказу, який би підтверджував виникнення між сторонами сімейних відносин, притаманних подружжю. Вказала, що надані позивачем фотознімки свідчать лише про романтичні стосунки, які не можна ототожнювати з шлюбом. Окремо наголошено, що в минулому вже існувала аналогічна справа між тими ж сторонами - №522/14051/22, яка була відкликана позивачем без пояснення причин, що свідчить про зловживання процесуальними правами. Представник відповідача вважає, що позовні вимоги є надуманими, юридично та фактично необґрунтованими, а заявлені обставини не підтверджуються жодним належним доказом. У зв`язку з цим вона просить суд відмовити в задоволенні позову повністю.

25 лютого 2025 року ухвалою суду задоволено клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Яковлєвої Людмили Іванівни про проведення судового засідання в режимі відеоконференції по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна особистою власністю.

26 лютого 2025 року ухвалою суду залучено до участі у справі № 522/22147/24 відповідача ОСОБА_2 , замість відповідача ОСОБА_2 .

26 лютого 2025 року до суду представником ОСОБА_2 адвокатом Яковлєвою Л.І. подано клопотання про визнання зловживання процесуальними правами, в якій вказала на необхідність визнання дій позивача процесуальним зловживанням та залишення позовної заяви без розгляду.

31 березня 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті.

31 березня 2025 року ухвалою суду клопотання представника ОСОБА_2 адвоката Яковлєвої Л.І. про визнання зловживання процесуальними правами та про залишення позову без розгляду залишено без задоволення.

У судових засіданнях позивач ОСОБА_2 та представник позивача - адвокат Яковлєва Л.І. наполягали на розгляді справи за відсутності позивача по суті позовних вимог, позовні вимоги не визнали в повному обсязі, просили в задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у відзиві на позов.

16 червня 2025 року до суду подано клопотання про виступ представника у судових дебатах.

16 червня 2025 року в судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив.

Відповідач та представник відповідача 16 червня 2025 року звернулись до суду з заявами про розгляд справи у письмовому провадженні. Крім того, ОСОБА_2 подано до суду додаткові пояснення у справі. Разом з тим, наголосили на тому, що позивач в судове засідання неодноразово не з`являється, про причини неявки суд не повідомляє, чим зловживає своїми процесуальними правами.

Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У відповідності до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Таким чином, з огляду і на той факт, що позивач з даним позовом звертається вдруге, суд погоджується з твердженням сторони відповідача щодо зловживання своїми процесуальними правами.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне:

Судом встановлено, що у грудні 2019 році через спілкування у сфері підприємницькою діяльністю в сфері нерухомості познайомились позивач ОСОБА_1 та відповідач

ОСОБА_6 період з 01.01.2020 року по 01.09.2021 року сторони перебували у стосунках, як пара, проводили час разом, разом відпочивали, мали спільні справи.

Відповідно до довідки Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради №03.03-19/3959/19 від 19.04.2019, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , з 19 квітня 2019 року .

Відповідно до інформації №19.04-06/0520/10284 від 26.08.2024 року, виданої Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , з 18 червня 2013 року .

Як слідує з витягу з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, засвідченого штампом та підписом позивача 06 грудня 2021 року, ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , у період із 2016 по 2020 рік отримував задекларовані доходи від провадження підприємницької діяльності. Так, задекларовані суми валового доходу позивача за вказаний період становили: у 2016 році - 320 627,94 грн.: у 2017 році - 553 514,00 грн., у 2018 році - 869 732,56 грн., у 2019 році - 935 614,89 грн.; у 2020 році - 951 086,00 грн., загальна сума доходу за 2016-2020 роки становить : 3?630?575,39 грн.

Відповідно до витягу з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків, засвідченого підписом заступника начальника та скріпленого офіційним штампом 30 січня 2025 року, ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , у період з 2010 по 2020 рік отримувала задекларовані доходи від трудової, договірної та іншої діяльності, а саме: у 2010 році - 11?285,81 грн.; у 2011 році - 5?051,96 грн.; у 2012 році - 24?997,59 грн.; у 2013 році - 26?150,76 грн.; у 2014 році - 23,97 грн.; у 2015 році - 1?535,74 грн., у 2016 році - 3?966,70 грн.; у 2017 році - 31?796,05 грн.; у 2018 році - 1?071?140,54 грн., у 2019 році - 38?996,57 грн., у 2020 році - 5?245,00 грн. Загальна сума доходу ОСОБА_2 за період з 2010 по 2020 рік становить: 1?221?190,69 грн. (а.с.108-113).

27 липня 2020 року ОСОБА_2 придбала квартиру загальною площею 69.2 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_4 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 27.07.2020, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Таранською А.М., зареєстрованим в реєстрі за № 3962. Вартість квартири становить 692 077,00 грн. згідно договору купівлі - продажу.

На момент придбання квартири АДРЕСА_5 , ОСОБА_2 мала у власності житлову нерухомість, а саме: квартиру загальною площею 61,00 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_6 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 328998981 від 12.04.2023 р. (а.с. 143-145).

За період часу з січня 2020 року по вересень 2021 року позивач ОСОБА_1 придбав нерухомість, а саме нежитлове приміщення літ. А (II поверх) загальною площею 52.7 кв.м. розташоване за адресою: АДРЕСА_7 , придбано на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1104, виданого 25.06.2021 р.; нежитлове приміщення літ. А (III поверх), загальною площею 62,6 кв.м. розташоване за адресою: АДРЕСА_8 , придбано на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1103, виданого 25.06.2021 р.; квартира загальною площею 55.2 кв.м., розташована за адресою: АДРЕСА_9 , придбано на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 1104, виданого 25.06.2021 року, що підтверджується інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, № 325611658 від 13.03.2023 року (а.с.147-150).

Відповідно до витягу з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», наданого Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , у період з 01.01.2019 по 01.09.2021 здійснила вісім виїздів за межі території України, а саме: 06.07.2019 - виїхала через пункт пропуску Каланчак (ТЗ: BE824OCB);04.09.2019 - виїхала через Каланчак (рейс UX3202 ОДЕСА-СТАМБУЛ); 14.10.2019 - виїхала через Одесу (рейс SQP7144 ШАРМ-ЕЛЬ-ШЕЙХ-ОДЕСА); 08.05.2021 - виїхала через Краківець (ТЗ: НОМЕР_3 ); 15.06.2021 - виїхала через Краківець (ТЗ: НОМЕР_3 ); 01.08.2021 - виїхала через Чоп (Тиса) (ТЗ: LU244947);20.08.2021 - виїхала через Бориспіль (рейс: 2740 БАДЕН БАДЕН-КИЇВ); 26.08.2021 - виїхала через Бориспіль (ТЗ: НОМЕР_4 ) (а.с.104-105).

У вересні 2021 року стосунки як особисті та і ділові між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( ОСОБА_2 ) припинились.

Позивач звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 та визнання майна особистою власністю частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статті 15 та 16 ЦК України передбачають право на захист цивільних прав та інтересів та захист цивільних прав та інтересів судом.

Відповідно до статті 315 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Враховуючи, що встановлення факту проживання позивача однією сім`єю без реєстрації шлюбу стосується вирішення спору щодо подальшому визнання набутого за вказаний час майна спільною сумісною власністю, то встановлення даного факту підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

Правовідносини з приводу встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, визнання майна спільним майном та його розподіл регулюються Сімейним Кодексам України.

У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 2 СК України Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Відповідно до ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

З цього законодавчо сформульованого поняття сім`ї випливає, що ознаками сім`ї є, зокрема, спільне проживання, спільний побут та ведення спільного господарства.

Крім того, виходячи з аналізу вказаної норми СК України, сім`єю є соціальна група, яка не обов`язково складається з людей, які перебувають у шлюбі. Сім`ю також є соціальна група осіб, поєднаних спільним побутом, які здійснюють свою життєдіяльність на основі спільного економічного, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності.

Сімейний кодекс України регулює сімейні особисті немайнові та (або) майнові відносини між іншими членами сім`ї, визначеними у ньому.

Поняття "проживання однією сім`єю" та "член сім`ї" не є тотожними.

Відповідно до ч.1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всіх ознак, що притаманні наведеному визначенню.

Так, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства.

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Конституційний суд України у своєму рішенні від 3 червня 1999 року у справі № 1-8/99 зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Тривалість спільного проживання чоловіка та жінки як ознака наявності сім`ї на законодавчому рівні не визначена. Водночас строк спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу має бути достатнім для того, щоб стверджувати, що між чоловіком та жінкою склалися усталені відносини, які притаманні подружжю.

Згідно з роз`ясненнями Верховного суду України від 01 січня 2012 року, викладеними у судовій практиці щодо розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім`єю, термін спільного проживання (не менше п`яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом); відсутній спір про право.

Згідно з ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя (ст. 36 СК України).

Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, у свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України тощо.

При цьому, має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склалися та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

При цьому, факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів.

Без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, спільний відпочинок осіб не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 367/7714/16-ц, від 23.09.2021 у справі № 204/6931/20, від 04.12.2023 у справі №543/563/22, від 10.04.2024 у справі № 760/20948/16-ц.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Отже, ознаками фактичної сім`ї, що складає фактичний шлюб між чоловіком та жінкою є: спільне проживання чоловіка і жінки; спільний побут; взаємні права і обов`язки.

Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків.

Відповідно до п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…».

Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї.

У рішенні по справі «Джонстон та інші проти Ірландії» від 18.12.1996 року №6/1985/92/139 Європейський суд з прав людини зазначив, що особи, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом, що забезпечуватиме дотримання ст. 8 Конвенції, яка передбачає право на повагу до сімейного життя.

Однак будь-яких належних доказів, документів, які посвідчують їх спільне проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивачем суду не надано (рахунки за комунальні послуги, договори оренди або купівлі нерухомості, які мають обох партнерів як власників або орендарів, фінансові документи: заяви про спільний банківський рахунок, податкові декларації, страхові поліси тощо, на яких обидва партнери вказані як подружжя чи подружжя, можуть бути використані в якості підтвердження, а сам по собі заповіт не є доказом проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 познайомилися в межах професійної взаємодії у сфері підприємницької діяльності, пов`язаної з операціями з нерухомістю. У період з 01.01.2019 по 01.09.2021 року між ними підтримувалися романтичні стосунки, однак доказів, які б свідчили про їх спільне проживання, ведення спільного господарства, утримання житла, наявність спільного бюджету, взаємне піклування чи виконання обов`язків, притаманних подружжю, до суду не подано.

Позивач не надав жодного належного доказу, що підтверджує його фактичне мешкання з відповідачем за однією адресою. Навпаки, встановлено, що сторони протягом усього періоду були зареєстровані та проживали за різними адресами. Відсутні спільні рахунки, довідки житлових організацій, спільні витрати або будь-які інші документи, які свідчили б про ведення спільного господарства.

Надані ж позивачем докази, зокрема фото, повідомлення в месенджерах та акти, не є самодостатніми та не відповідають критеріям належності та допустимості згідно з вимогами частини 1 статті 76, статей 77, 78, 81 ЦПК України.

Також суд бере до уваги, що згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Договором купівлі продажу від 27.07.2020 року, квартира за адресою: АДРЕСА_4 була придбана відповідачем за її кошти. При цьому на момент придбання цієї квартири вона вже мала у власності іншу квартиру в цьому ж будинку - АДРЕСА_10 , що спростовує твердження позивача про начебто відсутність у відповідача житла й необхідність придбання нового за його участі.

Суд встановив, що позивач у період, на який він посилається як на час фактичного шлюбу, самостійно придбав значний обсяг нерухомості в м. Миколаєві, що свідчить про спрямування ним доходів на особисті цілі та спростовує тезу про спрямування коштів на придбання спірної квартири в м. Одеса.

З огляду на наведене, наявні докази в сукупності не дозволяють суду дійти висновку про наявність у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відносин, що за своєю суттю відповідають відносинам сім`ї, що між ними склалися усталені відносини, притаманні подружжю - тривалий факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, піклування один про одного, придбання майна для спільного користування, участі у витратах щодо його утримання.

Щодо позовної вимоги про визнання права власності на частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що спірне майно було придбано в період його спільного проживання з відповідачем ОСОБА_2 як однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд виходить з наступного:

Ухвалюючи рішення щодо визнання права власності на майно придбане в період спільного проживання, суд, покликається на правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц, згідно якого Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна".

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52). За обставин цієї справи: належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно); вимоги про встановлення юридичних фактів, зокрема, щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна об`єктом спільної сумісної власності не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про визнання права власності, а лише підставою для її вирішення; при розгляді справ про визнання права власності на майно, яке набуто під час проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.

Виходячи з викладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача в цій частині позову не знайшли свого підтвердження та не є належним способом захисту прав особи, яка вважає себе власником майна, а тому не вбачає законних підстав для їх задоволення.

За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтями 77,78 ЦПК України визначено поняття належності та допустимості доказів.

Відповідно до правил статті 78 ЦПК про допустимість доказів обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтями 81,82 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу обов`язків по доказуванню між сторонами.

За загальним правилом, встановленим ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Суд також зауважує, що позивач ОСОБА_1 вже звертався до Приморського районного суду м. Одеси з аналогічним позовом до того ж відповідача - ОСОБА_2 у межах цивільної справи №522/14051/22, предметом якого також були вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна особистою приватною власністю. У зазначеній справі позовна заява була подана та прийнята до розгляду, однак позивач самостійно відкликав її без зазначення причин, не обґрунтувавши змін фактичних обставин, правової позиції чи наявності нових доказів. Після цього, через нетривалий проміжок часу, позивач повторно звернувся до суду з тотожними вимогами, адресованими до тієї ж сторони та фактично з тим самим предметом спору.

В пункті 27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Частинами 1-3, 5 статті 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

За таких обставин, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 у відзиві на позов зазначила про попередній (орієнтовний) розмір судових витрат у сумі 50 000,00 грн., що відповідає вимогам пункту 8 частини третьої статті 178 ЦПК України. Під час розгляду справи суду надані докази реальності заявлених судових витрат. Судові витрати відповідача складаються з витрат на професійну правничу допомогу. До матеріалів справи долучено копії договору про надання правничої допомоги, документів про оплату та актів приймання-передачі юридичних послуг, що підтверджують реальність понесених витрат.

Відповідно до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд відшкодовує всі понесені нею судові витрати з іншої сторони.

Положеннями ст. 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати:

1) на професійну правничу допомогу;

2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи;

3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів;

4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:

1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;

2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;

3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;

4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого2020року у справі № 755/9215/15-ц (провадження №14-382дс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18,від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витратна професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Заявлена відповідачем сума в розмірі 50000 гривень не може бути безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

Отже, на переконання суду, експертизи по даній справі не призначались, свідки не допитувались, особливих суттєвих зусиль дана справа не потребувала.

Враховуючи викладене, оцінивши рівень витрат представника відповідача на правничу допомогу, а також співмірність витрат зі складністю предмета спору, виходячи із критеріїв розумності та пропорційності оплати послуг адвоката, з огляду на тривалість розгляду справи, обсяг виконаних робіт, суд дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу частково у розмірі 15000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна особистою власністю - залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) 15 000,00 (п`ятнадцять тисяч) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування судових витрат понесених у зв`язку з розглядом справи.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст складено та підписано 24.06.2025 року.

Суддя