П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 червня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/23877/24

Провадження № 22-ц/4815/466/25

Головуючий у Рівненському міськрайонному суді

Рівненської області: суддя Левчук О.В.

Ухвалу суду першої інстанції постановлено

поза межами судового засідання 14 січня 2025 року

в м. Рівне Рівненської області

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Боймиструк С.В.

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ;

заінтересовані особи - ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Рівненської міської ради Рівненської області;

за участі: ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 14 січня 2025 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Служба у справах дітей Рівненської міської ради Рівненської області; про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей,

в с т а н о в и в :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити факт самостійного виховання та утримання ним дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Мотивуючи заяву, покликався на те, що діти народилися від шлюбу з ОСОБА_2 , який 20 червня 2019 року розірвано на підставі судового рішення у цивільній справі №569/8878/19.

15 червня 2023 року рішенням суду у справі №569/4317/23 місце проживання дітей визначено з батьком, рішенням суду від 22 листопада 2023 року у справі №569/12185/23 припинено з нього стягнення аліментів з тих міркувань, що діти проживали з ним та повністю знаходились на його утриманні, а ухвалою суді від 18 листопада 2024 року у справі 569/12832/24 затверджено мирову угоду, відповідно до якої матір зобов`язалась повернути безпідставно отримані аліменти.

Звертав увагу, що із початку 2023 року він самостійно і повністю виховує та утримує дітей, тоді як матір своїх батьківських обов`язків не виконує. При цьому встановлення юридичного факту необхідне для реалізації прав заявника на оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 14 січня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті провадження у справі.

Приходячи до такого висновку, суд застосував висновки постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 та зазначав, що факт одноосібного виховання та утримання дітей може бути встановлений як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини, а окремо позовна заява про встановлення юридичного факту самостійного виховання дитини батьком не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Тому суд визнав, що вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання і утримання дитини не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень ст. 293, 315 ЦПК України.

На ухвалу заявником подано апеляційну скаргу, де покликався на її незаконність та необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначалось про те, що матеріали справи містили належні, допустимі та достатні докази, а також наявні встановлені судовими рішеннями в інших справах преюдиційні факти, які в своїй сукупності підтверджують самостійне виховання і утримання дітей заявником. При цьому встановлення юридичного факту необхідно для захисту прав та забезпечення якнайкращих інтересів дітей, що й полягатиме в оформленні відстрочки від призову на військову службу за мобілізацією.

Іншим шляхом, на переконання заявника, неможливо підтвердити факт самостійного виховання дітей батьком.

З наведених підстав просив встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Крім того, заявник просив залучити до участі у справі Службу у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської Ради для надання висновку щодо доцільності встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.

Відзиву на апеляційну скаргу іншими учасниками справи не надано, хоча про таке право роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 12 березня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі, і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 7 ст. 19 ЦПК України).

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст. 293 ЦПК України).

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України та не є вичерпним.

Згідно зі ст. 318 ЦПК України у заяві про встановлення юридичного факту повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, які мають юридичні наслідки, якщо: (1) згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; (2) чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; (3) заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; (4) встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право (постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 761/16799/15-ц, від 23 січня 2019 року у справі №536/1039/17 (пункт 17)).

Між тим, статтею 141 СК України закріплено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно зі ст.ст. 150, 155 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Частинами першою-четвертою ст. 157 СК України встановлено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч.1 ст. 180 СК України).

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України).

З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків виховання дитини, то заявлене питання повинно вирішуватись у межах спору про право між батьками дитини за загальним правилом у позовному провадженні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22 зробила висновок, що оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена ч. 1 ст. 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

За правилами ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні процесуального питання до застосування підлягають норми матеріального та процесуального права, а також необхідну практику Верховного Суду, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, що, зокрема, суперечить встановленій практиці Великої Палати Верховного Суду.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).

Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).

Підставою для залишення оскаржуваної ухвали без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при її постановленні.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 14 січня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 24 червня 2025 року.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.В.Боймиструк