КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/8370/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2025року місто Київ

справа № 755/17069/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 -ОСОБА_2 та за апеляційною скаргою відповідача Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року та за апеляційною скаргою відповідача Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс» на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року, ухвалені під головуванням судді Катющенко В.П. у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс», третя особа: ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2023 року позивач звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» на її користь на відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю батька 1 000 000 грн.

В мотивування вимог посилалася на те, що 12 листопада 2020 року ОСОБА_3 , який був працівником відповідача, керуючи технічно справним спеціальним вантажним автомобілем, зупинився на червоний сигнал світлофора перед пішохідним переходом, порушивши при цьому вимоги ПДР, був неуважним до дорожньої обстановки та її змін, відновив рух, внаслідок чогоздійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , спричинивши йому тяжкі тілесні ушкодження від яких останній помер на місці пригоди.

Вказувала, що порушення вимог ПДР водієм ОСОБА_3 знаходяться у прямому причинному зв'язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у виді смерті пішохода.

Зазначала, що згідно з висновком експерта, смерть ОСОБА_4 настала внаслідок руйнування тіла (травми) і будь-які захворювання не можуть мати до цього відношення.

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2022 року у справі №755/5518/21 ОСОБА_3 був визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначене відповідне покарання і стягнуто судові витрати.

Також, суд першої інстанції розглянув цивільний позов іншої потерпілої у справі ОСОБА_5 .

Постановою Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року у цій же справі, вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_5 скасовано з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін та він набрав чинності.

Посилається на те, що неправомірними діями працівника відповідача їй, як дочці померлого, було завдано моральної шкоди, оскільки втрата батька спричинила тяжкі психологічні та моральні страждання, які навіть складно передати словами.

Зазначала, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу була застрахована згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ТОВ «СК «АЛЬФА-ГАРАНТ», яке здійснило відшкодування матеріальної та лише частково моральної шкоди в межах ліміту відповідальності, а тому позовні вимоги до страхової компанії в частині відшкодування моральної шкоди у цьому позові вже не пред`являються, а також відшкодувало витрати потерпілої за шкоду заподіяну життю і здоров`ю, пов`язані з похованням.

Вказувала, що страховиком відшкодувалася сума в розмірі 30000 грн., однак позивач стверджує, що вона аж ніяк не покриває того обсягу психологічних та моральних страждань, яких вона зазнала у зв`язку зі смертю свого батька. А тому завдану моральну шкоду, з урахуванням глибини душевних стражданьоцінює, з урахуванням вже отриманої незначної суми від страхової компанії, а також вимог справедливості і розумності, додатково у розмірі 1 000 000 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 рокупозов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю фізичної особи у розмірі 500000 грн.

Стягнуто із КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» в дохід держави судовий збір у розмірі 7500 грн.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року стягнуто з КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 23000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд лише формально зазначив у рішенні перелік письмових доказів, наданих позивачем, однак не в повній мірі їх врахував під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка має бути відшкодована відповідачем позивачу внаслідок смерті її батька.

Вказував, що втрата батька спричинила позивачу тяжкі психологічні та моральні страждання.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, відповідач КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» подав апеляційні скарги, яких просив:

рішення скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з КП на користь позивача 200000 грн. на відшкодування моральної шкоди;

додаткове рішення змінити, зазначивши в резолютивній частині рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі пропорційному до розміру задоволених позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції, вирішуючи питання про ступінь вини ОСОБА_3 , застосував односторонній та вибірковий метод з`ясування обставин, а саме обставини, якісвідчать про протиправність дій водія транспортного засобу він беззаперечно врахував, а обставини, які вказують на наявність необережних дій потерпілого в ситуації, яка передувала ДТП, суд першої інстанції до уваги не взяв.

Вказував, що суд першої інстанції не звернув жодної уваги на факти грубої необережності потерпілого, які встановлені в вироці.

Зазначав, що як вбачається з обставин встановлених вироком пішохід ОСОБА_4 перетинав проїжджу частину поза межами пішохідного переходу на відстані 0,6 м від передньої частини автомобіля. Груба необережність в діях пішохода ОСОБА_4 підтверджується не лише змістом вироку, а й матеріалами кримінального провадження.

Посилався на те, щорозмір завданого збитку у вигляді настання смерті пішохода міг бути меншим або взагалі не наступити, якби пішохід ОСОБА_4 здійснював перехід автомобільної дороги шириною в чотири смуги через пішохідний перехід і не в безпосередній близькості до передньої частини автомобіля. Вказана обставина прямо впливає на розмір морального відшкодування.

Вказував, що матеріали справи не містять доказів завдання позивачу моральної шкоди і лише зауваження суду першої інстанції на те, що «вбивство людини, неминуче завдає моральних страждань близьким родичам, що ґрунтується на загальних людських засадах і не потребує доведення жодними додатковими доказами» зазначеного не спростовує та не узгоджується з матеріалами справи.

Зазначав, що суд першої інстанції стягнув правничі витрати за договором, який не визначає порядок обчислення гонорару, а відтак не можна визнати обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач надала всі необхідні документи, які дозволяли встановити, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу є співмірними з обсягом виконаних робіт та наданих послуг адвокатом Корзаченком В.М. За вказаних обставин визнати додаткове рішення суду обґрунтованим неможливо.

19 квітня 2025 року від представника позивача надійшов відзив на апеляційні скарги відповідача, в якому останній просив апеляційні скарги залишити без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду доводи своєї апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, у задоволенні апеляційних скарг відповідача просив відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення апеляційної скарги позивача, доводи апеляційних скарг КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» підтримав.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у його відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Вироком Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2022 року у справі №755/5518/21 ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік.

На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_3 від призначеного основного покарання з випробуванням строком на 1 рік.

На підставі п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_3 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта в розмірі 7 845,60 грн.

Цивільний позов ОСОБА_5 про стягнення моральної шкоди з КП виконавчого округу Київради «Київкомунсервіс» задоволено частково і стягнуто моральну шкоду в розмірі 200 000 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року у справі №755/5518/21 вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2022 року щодо ОСОБА_3 в частині вирішення цивільного позову - скасовано з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, в іншій частині вирок залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09 травня 2024 року у справі №755/5518/21 вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року залишено без змін.

Суди у справі №755/5518/21 визнали доведеним, що12 листопада 2020 року приблизно о 07:45 год. ОСОБА_3 , керуючи технічно справним спеціальним вантажним автомобілем «СБМ 308-1», д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись у межах другої (крайньої лівої) смуги проїзної частини по вул. Березняківській зі сторони вул. П. Тичини у напрямку вул. Шумського в місті Києві порушив вимоги пунктів 1.5, 1.7, 2.3 (підпункти «б» та «д»), 8.7.3 (підпункт «є»), 8.10 та 10.1 ПДР України, зупинився перед регульованим пішохідним переходом поза межами стоп-лінії (розмітка 1.12), чим обмежив собі оглядовість спереду з робочого місця водія, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не переконався, що початок руху транспортного засобу буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам, розпочав рух автомобіля на червоно-жовтий сигнал світлофора, який забороняє рух та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , унаслідок чого заподіяв йому тяжких тілесних ушкоджень від яких він помер на місці.

Також у вироці зазначено, що згідно з даними висновку судово-медичної експертизи №022-98-2577-2020 від 05 січня 2021 року смерть ОСОБА_4 настала внаслідок руйнування тіла. Тілесних ушкоджень, які б не могли виникнути під час ДТП на тілі ОСОБА_4 не виявлено. Смерть ОСОБА_4 настала внаслідок травми і будь-які захворювання не можуть мати до цього відношення.

Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

ОСОБА_1 була визнана потерпілою у кримінальному провадженні.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 04 лютого 2019 року прийнятий на посаду водія автотранспорних засобів від 7 до 10 тон до КП виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс».

Транспортний засіб - спеціальний вантажний - спеціальний сміттєвоз «СБМ 308-1», р.н. НОМЕР_1 належить КП ВО Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» та за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії АО №7030391 був застрахований в ТДВ СК «Альфа-Гарант».

18 листопада 2021 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» сплатило на користь ОСОБА_1 33098,64 грн.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилалася на те, що неправомірними діями працівника відповідача їй, як дочці померлого, було завдано моральної шкоди, оскільки втрата батька спричинила тяжкі психологічні та моральні страждання, які навіть складно передати словами. До цього часу її не полишає відчуття безпорадності в ситуації, якій вона опинилася.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилався на те, що заявлений розмір моральної шкоди - 1 000 000 грн. не відповідає засадам розумності та справедливості. Вказував на наявність необережних дій потерпілого в ситуації, яка передувала ДТП.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до частин другої та п'ятої статті 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Обов'язок відшкодувати завдану шкоду, завдану внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, виникає у її завдавача за умови, що його дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок.

Потерпілий має подати докази, що підтверджують факт завдання шкоди внаслідок ДТП, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження №14-497цс18) сформульовано висновок, що результат аналізу норм статей 1172 та 1187 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб'єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб'єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв'язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Виходячи з наведених норм права, шкода (у тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП із вини водія, який виконував трудові обов'язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі №6-108цс13, постановах Верховного Суду: від 05 вересня 2018 року у справі №534/872/16-ц, від 20 листопада 2019 року у справі №501/2298/16-ц, від 23 березня 2020 року у справі №373/1773/18-ц, від 01 січня 2025 року у справі №279/6416/21.

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки необхідно розуміти юридичну або фізичну особу, які здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав. Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки на підставі трудових відносин з володільцем цього джерела (постанова Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі №914/820/17).

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_3 , перебуваючи в трудових відносинах з КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс», керуючи належним підприємствуавтомобілем, заподіяв шкоду позивачу моральні страждання, які пов`язані зі смертю батька, дійшов обґрунтованого висновку про те, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди необхідно покласти на роботодавця КП виконавчого органу Київради (КМДА) «Київкомунсервіс» на підставі частини першої статті 1172 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не звернув жодної уваги на факти грубої необережності потерпілого, які встановлені в вироці, колегія суддів зазначає, що у вироці Дніпровського районного суду міста Києва від 06 червня 2022 року у справі №755/5518/21 судом зазначено, що в судовому засіданні було встановлено, що пішохід здійснював перехід проїзної частини поза межами регульованого пішохідного переходу, в безпосередній близькості від передньої частини вищезазначеного транспортного засобу, проте це не звільняє водія від виконання вимог пунктів ПДР.

Крім того, слід зазначити, що дорожній рух становить діяльність із підвищеним ризиком, під час якої можуть виникати непередбачувані ситуації як в силу певних зовнішніх факторів (наприклад, завалів або поваленого дерева), так і в силу людських помилок, необережності, необачності, в тому числі й через порушення учасниками руху вимог ПДР. Тому на всіх учасників покладається обов`язок дотримуватися не лише чітко визначених вимог цих Правил, як то, обмеження швидкості або заборони проїзду, але й загальних засад безпеки руху, що визначаються дорожньою обстановкою, яка склалася.

Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», №68490/01, від 12 липня 2007 року).

Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини 2 статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі №487/6970/20 (провадження №61-1132св22).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди позивач повинен довести, які саме дії спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров'я потерпілого.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд, який заслуховує сторін та встановлюють фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

В п.78 рішення Європейського Суду з прав людини «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року суд зазначив, що моральна шкода має визначатися за автономними критеріями, що випливають з Конвенції, а не на підставі принципів, визначених у національному законодавстві чи практиці відповідної держави.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) міститься висновок про те, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Подібний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі №944/4790/19 (провадження № 61-15852св21).

Суд першої інстанції врахувавши, що у зв`язку із смертю батька ОСОБА_1 переживає постійні тяжкі психологічні та моральні страждання, відчуває стан безпорадності, що впливає на її самопочуття, настрій та здоров`я, а також негативні наслідки які пов`язані із радикальними вимушеними змінами у житті її сім`ї, час та зусилля, які будуть докладатися для відновлення попереднього психологічного стану, дійшов висновку що справедливим може бути визначено розмір відшкодування відповідачем моральної шкоди позивачу у сумі 500 000 грн.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з розміром, стягнутою судом першої інстанції суми на відшкодування моральної шкоди позивачу у розмірі 500 000 грн.

Безумовно, моральну шкода не можна виміряти повністю, зрозумівши емоційний стан особи, яка просить про таку сатисфакцію.

Поряд з цим, колегія суддів при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховує поведінку загиблого, якийздійснював перехід проїзної частини поза межами регульованого пішохідного переходу, в безпосередній близькості від передньої частини транспортного засобу.

Також колегія суддів бере до уваги те, що як встановлено у вироці ОСОБА_1 свідком ДТП не була та про загибель батька дізналась на четвертий день від представника страхової компанії. Чому тривалий час ні вона, ні мама не цікавились долею батька повідомила, що думали що батько поїхав на дачу та можливо, у нього просто проблеми зі зв`язком.

Вирішуючи питання щодо розміру моральної шкоди, колегія суддів враховує глибину душевних страждань, психологічного та емоційного стану позивача, яка втратили близьку людину - батька, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання і відновити становище, яке існувало у житті позивача до смерті батька неможливо та виходячи із засад розумності та справедливості, приходить до переконання, що розмір моральної шкоди, яку слід стягнути з відповідача підлягає зменшенню до 350 000 грн., і саме такий розмір моральної шкоди не буде вважатися явно завищеним чи надмірним для відповідача.

Розмір моральної шкоди 1000000 грн., що визначений позивачем колегія суддіввважає необґрунтованим та такими, що не відповідає принципу співмірності сатисфакції.

До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 03 квітня 2025 року у справі № 365/604/21.

Отже, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року в частині стягнення з КПвиконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс»моральної шкоди та судового збору слід змінити, шляхом зменшення суми моральної шкоди, яка підлягає стягненню з КП виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс»на користь ОСОБА_1 з 500000 грн. до 350000 грн. та відповідно зменшення суми стягнутого судового збору в дохід держави з 7500 грн. до 3500 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення про стягнення з КП виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс»на користь ОСОБА_1 23000 грн. витрат на правову допомогу, суд першої інстанції вважав вказані витрати доведеними та задовольнив заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується з доводами відповідача про те, що ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції не взяв до уваги положення п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, що у разі часткового задоволення позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог та стягнув з відповідача на користь позивача 100% витрат на правову допомогу.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року підлягає скасуваню з ухваленням нового судового рішення про стягнення з КП виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) на користь позивача витрати на правову допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 6571 грн. відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги відповідача Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року та на додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 січня 2025 року в частині стягнення з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс» моральної шкоди та судового збору змінити, зменшитисуму моральної шкоди, яка підлягає стягненню з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс» на користь ОСОБА_1 з 500000 грн. до 350000 грн. та зменшити суму стягнутого судового збору в дохід держави з 7500 грн. до 3500 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Додаткове рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної ради) «Київкомунсервіс», місцезнаходження: місто Київ, вул. Кудрявська, 23, на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 витрати на правову допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 6571 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 18 червня 2025 року.

Головуючий:

Судді: