КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/8943/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.

при секретарі Мудрак Р. Р.

за участі: адвоката Д`яконової К. І., в інтересах ОСОБА_1 ,

адвоката Столяр О. І., в інтересах ОСОБА_2 ,

адвоката Жуйкова В. С., в інтересах ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Д`яконової Кристини Ігорівни, в інтересах ОСОБА_4 ,

на рішення Святошинського районного суду міста Києва у складі судді Єросової І. Ю.

від 17 лютого 2025 року

у цивільній справі № 759/7469/24Святошинського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_5 ,

ОСОБА_2 ,

третя особа: ОСОБА_3

про визнання недійсним договору поруки,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2024 р. ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним позовом, у якому просила визнати недійсним договір поруки від 03 березня 2021 року, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , відповідно до умов якого забезпечено виконання зобов`язань ОСОБА_3 за договором позики від 03.03.2021 у розмірі 2 627 660, 00 грн.

В обґрунтування позову вказувала, що вона перебуває з відповідачем ОСОБА_5 у шлюбі з 1998 року. Під час укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору позики від 03.03.2021 на суму 2 627 660, 00 грн. ОСОБА_5 , без згоди дружини, виступив поручителем ОСОБА_3 за належне виконання нею зобов`язань за договором позики. Позивач вважає, що даний договір поруки не відповідає вимогам закону, суперечить інтересам сім`ї та порушує її права та законні інтереси як співвласника об`єктів спільної сумісної власності подружжя.

Посилаючись на викладене та з урахуванням ч. 2 ст. 65 СК України просила задовольнити позов та визнати договір поруки недійсним.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Д`яконова К. І., в інтересах ОСОБА_6 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити у цій справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивач стверджує, що суд першої інстанції неправильно застосував положення статей 65 та 369 Сімейного кодексу України (СК України) та Цивільного кодексу України (ЦК України) відповідно, а також не застосував статтю 16 ЦК України. Позивач наполягає, що договір поруки є актом розпорядження майном на майбутнє, оскільки поручитель у випадку невиконання зобов`язання боржником відповідатиме за рахунок свого майна. Зазначає, що ОСОБА_5 не повідомив ОСОБА_1 про укладення договору поруки та не отримав її згоди, що суперечить інтересам сім`ї та порушує права позивача як співвласника спільного сумісного майна подружжя. Позивач стверджує, що сума позики (2 627 660,00 грн) є значною і виходить за межі дрібного побутового правочину, тому для його укладення була необхідна письмова згода другого з подружжя.

Також позивач зазначає, що ОСОБА_5 порушив її права як співвласниці майна, уклавши договір поруки, оскільки це створює передумови для позбавлення її майна, яке є спільною сумісною власністю. Це також змусить Позивача захищати свої права в судовому порядку.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Столар О. І., в інтересах ОСОБА_2 , просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним. Стверджує, що апеляційна скарга подана з єдиною метою - уникнення ОСОБА_5 (за допомогою дружини ОСОБА_1 ) та боржником ОСОБА_3 від солідарної відповідальності за договором позики. Відповідач наполягає, що суд першої інстанції правомірно не застосував ч. 1, 2, 3 ст. 65 СК України, оскільки договір поруки не є договором щодо розпорядження спільним майном подружжя. ОСОБА_5 , укладаючи договір поруки, став виключно учасником зобов`язальних правовідносин, а не розпоряджався спільним майном подружжя. Посилається на постанови Верховного Суду у яких вказано, що для укладення договору поруки одним із подружжя згода другого з подружжя не потрібна, оскільки такий правочин не стосується спільного майна подружжя. Поручитель відповідає за своїми зобов`язаннями в межах частки належного йому майна спільної сумісної власності подружжя.

Також відповідач стверджує, що договір поруки не порушує прав позивача ОСОБА_1 , оскільки він не створював і не створює жодних обов`язків для неї. Зобов`язання за договором поруки є обов`язковими виключно для ОСОБА_5 . Зазначає, що ОСОБА_5 при укладенні оспорюваного договору поруки не отримував грошових коштів, і сам договір був укладений в інтересах сторонньої особи ( ОСОБА_3 ), а не в інтересах сім`ї ОСОБА_5 , а згідно зі ст. 73 СК України, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, лише якщо договір був укладений в інтересах сім`ї та одержане за ним майно було використано на її потреби. Вважає доводи позивача про можливість порушення її прав на стадії виконавчого провадження припущеннями, які не мають доказової сили.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі, рішення суду скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції адвокат Д`яконова К. І., в інтересах ОСОБА_1 , підтримала подану апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній, просили її задовольнити. Адвокат Жуйков В. С., в інтересах ОСОБА_3 , проти задоволення апеляційної скарги не заперечував. Адвокат Столяр О. І., в інтересах ОСОБА_2 , проти задоволення апеляційної скарги заперечила з підстав викладених у відзиві, просила залишити судове рішення без змін.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представників позивача ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що 27.09.1997 р. відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Уманської міської ради Черкаської області складено актовий запис № 512 та видано відповідне свідоцтво.

03.03.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, за яким позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти у розмірі 2 627 660,00 грн, а позичальник зобов`язався повернути отримані кошти до 01.06.2021. Вказаний договір не посвідчувався нотаріально.

03.03.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 укладено договір поруки, яким забезпечено виконання зобов`язань громадянки України ОСОБА_3 , за договором позики, укладеним між позикодавцем та позичальником 03.03.2021.

Відповідно до п.1.1 договору поруки, згідно з основним договором позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику у сумі 2 627 660,00 грн не пізніше 01.06.2021. У відповідності до цього договору поручитель відповідає перед позикодавцем у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи, але не обмежуючись, сплату суми позики у повному обсязі, неустойки, відшкодування збитків тощо.

Згідно п.1.2. договору поруки, поручитель несе солідарну відповідальність з позичальником перед позикодавцем за виконання зобов`язань за основним договором.

Вказаний договір підписано сторонами, нотаріально не посвідчено.

Також судом встановлено, що у провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває справа № 759/3615/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про стягнення заборгованості та пені за договором позики. Предметом позову є стягнення за договором позики, з яким оспорюваний договір поруки співвідноситься як забезпечувальний правочин.

Звертаючись до суду ОСОБА_1 посилалась на те, що договір поруки був укладений ОСОБА_5 без її згоди, що, на її думку, суперечить інтересам сім`ї та порушує її права як співвласника спільного сумісного майна подружжя. Вона стверджувала, що договір поруки є актом розпорядження майном на майбутнє та виходить за межі дрібного побутового правочину, а тому вимагав її згоди відповідно до Сімейного кодексу України

Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що договір поруки не стосується спільного майна подружжя, а тому для його укладення згода другого з подружжя не потрібна. Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном. Поручитель, укладаючи договір поруки, не розпоряджається спільним майном подружжя, а стає учасником зобов`язальних правовідносин, а зобов`язання поручителя не мають свого зовнішнього предметного вираження і не входять до складу спільного майна подружжя.

Колегія суддів вважає висновки суду законний й обґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до статті 546 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконанням ним свого обов`язку (стаття 553 ЦК України).

Стосовно відповідальності поручителя, частиною другою статті 554 ЦК України передбачено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частин першої-третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладний другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути письмово подана.

Разом із тим частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Системний аналіз зазначених норм надає підстави для висновку, що для укладення договору поруки (за яким стороною договору виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. Укладаючи договір поруки, поручитель не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Вказана позиція підтверджується постановою Верховного суду від 07.08.2019 справа № 753/18425/16-ц, провадження № 61-25094св18. Схожий за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012, від 18 грудня 2018 року у справі № 755/12668/16-ц, від 27 листопада 2019 року у справі № 133/3928/14-ц, від 24 березня 2020 року у справі № 521/20211/16-ц, від 28 квітня 2020 року у справі № 522/16362/16-ц, від 09 червня 2020 року у справі № 522/20907/16-ц, від 12 червня 2020 року у справі № 333/324/18, від 05 листопада 2020 року у справі № 619/761/18, від 16 березня 2021 року у справі № 133/2718/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується із висновком суду й вважає доводи апеляційної скарги про порушення прав позивача необґрунтованими, адже сам договір поруки не є актом розпорядження спільним майном подружжя. ОСОБА_5 при його укладенні став учасником зобов`язальних правовідносин, не відчужуючи та не розпоряджаючись спільним майном. Позивачка не є зобов`язаною особою за укладеним договором поруки, оскільки ОСОБА_5 при укладенні оспорюваного договору поруки не отримував грошових коштів, і сам договір був укладений в інтересах сторонньої особи ( ОСОБА_3 ), а не в інтересах сім`ї ОСОБА_5 .

Позиція апелянтки ґрунтується на помилковому тлумаченні норм матеріального права, оскільки вона ототожнює зобов`язальні правовідносини з актом розпорядження майном, що не відповідає суті договору поруки та сталій судовій практиці. Доводи позивачки про можливе порушення її прав на стадії виконавчого провадження є лише припущеннями та не підтверджені належними доказами.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання договору поруки недійсним, оскільки відсутність згоди другого з подружжя на укладення цього договору не є підставою для його недійсності, зважаючи на характер правочину, який не стосується розпорядження спільним майном подружжя та не був укладений в інтересах сім`ї.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Д`яконової Кристини Ігорівни в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 17 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 червня 2025 року.

Судді: Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов