Справа № 130/2286/24
Провадження № 22-ц/801/1191/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вернік В. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 рокуСправа № 130/2286/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Панасюка О. С.,

розглянувши без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником - адвокатом Коцурак Тетяною Юріївною, на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 26 лютого 2025 року у м. Жмеринці під головуванням судді цього суду Верніком В.М., дата складання повного судового рішення не відома,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_2 , який обґрунтувала тим, що 01.04.2022 року вона з відповідачем зареєструвала шлюб та за час спільного проживання у шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який проживає разом із позивачем.

Наразі вони з відповідачем не проживають однією сім`єю та останній проживає окремо від неї та дитини. Позивач вказала, що вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною і єдине джерело її та дитячого доходу - це соціальні виплати від держави. Піти працювати вона не має змоги, оскільки доглядає дитину до досягнення нею трирічного віку.

У зв`язку із складним матеріальним становищем, вона потребує матеріальної допомоги на своє утримання від відповідача, останній інших аліментних зобов`язань не має.

За таких обставин, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 3200 грн, починаючи стягнення з моменту подання позову до досягнення дитиною ОСОБА_3 трьох років

26.02.2025 року рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області вищевказаний позов задоволено частково. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 2000 грн щомісячно, починаючи з 29.07.2024 року до досягнення сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 , через свого представника - адвоката Коцурак Т.Ю. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт вказує, що позивачем не надано жодного доказу, який б підтверджував, що ОСОБА_2 має змогу надавати матеріальну допомогу. Зазначає, що суд першої інстанції, при ухваленні рішення, без посилань на жодні докази, що підтверджують майновий стан відповідача, безпідставно дійшов висновку, що відповідач може сплачувати аліменти на утримання дружини у розмірі 2000 грн.

Адвокат Коцурак Т.Ю. звертає увагу суду на те, що відповідач є учасником бойових дій, що підтверджується відповідним посвідченням (копія надається). Під час захисту Батьківщини відповідач отримав травми тяжкого ступеня, що підтверджується довідкою, копія якої також додана до апеляційної скарги.

Також представник відповідача посилається на те, що судовим наказом Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16.08.2024 року із відповідача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі частини його заробітку (доходу). При цьому, зауважує, що відповідач працевлаштований та його щомісячний дохід становить 8500 грн, відтак після відрахування аліментів, чистий дохід становить 3 272, 50 грн. На підтвердження чого скаржник додав до апеляційної скарги відповідні докази.

Крім утримання сина, на утриманні у відповідача перебуває його батько ОСОБА_4 , який має незадовільний стан здоров`я та є непрацездатною особою пенсійного віку.

При цьому, апелянт зауважує, що відповідач має часті головні болі, провали у пам`яті, постійно лікується, та саме у зв`язку із станом здоров`я вчасно не подав вищезазначені докази під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Враховуючи ціну пред`явленого позову та те, що цей позов не віднесено до категорії позовів, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, тому відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається без повідомлення учасників справи.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що 01.04.2022 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.3).

З копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , (а.с.4).

Відповідно до копії довідки від 01.07.2024 року № 01-1-2024/578 позивач ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.2), але проживає без реєстрації разом із сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в АДРЕСА_2 , що підтверджується копією витягу з реєстру територіальної громади (а.с. 5).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції визнав доведеним позивачем існування обов`язку відповідача щодо надання утримання матері їх спільної дитини до досягнення нею трирічного віку, тобто позивачу ОСОБА_1 . При цьому, судом враховувалось, що відповідачем ні в який спосіб не заперечено своє батьківство стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , обставини проживання останнього разом із матір`ю, його власний обов`язок щодо надання їм утримання, а також відсутність у відповідача інших утриманців, що визначає ґрунтовність цих обставин, вказаних позивачем.

Визначаючись щодо розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд вважав необґрунтованим розмір заявлених аліментів на утримання дружини в твердій грошовій сумі у розмірі 3200 грн, оскільки позивачем не обґрунтований та особисто не підтверджений жодними доказами певний розмір доходу відповідача, лише за умов чого законом передбачено можливість стягнення аліментів на утримання дружини, власне при наявності можливості чоловіка надавати відповідну матеріальну допомогу.

З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги обставини перебування на утриманні позивача малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , потреба постійного догляду за яким обмежують можливості позивача для самостійного здобуття наразі нею особистого доходу, суд, виходячи з принципів розумності та справедливості, дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, визначаючи, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на її утримання в розмірі 2000 грн.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується, виходячи з наступного.

За приписами ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою.

Частини друга, четверта, шоста статті 84 СК України передбачають, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Право на аліменти у дружини (чоловіка) виникає як у період шлюбу, так і після його розірвання, а також якщо шлюб не був офіційно зареєстрований.

Відповідно до статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, зокрема, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення.

Сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині - матері незалежно від цієї обставини.

Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що у дружини виникає право на отримання аліментів за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: проживання разом із їх спільною дитиною, яка не досягла трьох років, та наявність у чоловіка достатніх коштів на надання матеріальної допомоги (аліментів).

Згідно із статтею 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Відповідно до статті 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного до досягнення дитиною трирічного віку.

Згідно із частинами першою, другою статті 76 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

На підставі частини 1 статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно частини другої статті 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

Частиною четвертою статті 84 СК України встановлено, що право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Верховний суд у постанові від 13 червня 2019 року у справі № 201/2097/17 (провадження № 61-26230 ск 18) вказав, що у частинах другій та четвертій статті 84 СК України передбачено, що дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

Визначальним на підставі цієї норми закону є наявність у дружини права на утримання, незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища.

Також Верховний Суд у постанові від 03 листопада 2021 року у справі № 487/5798/20 (провадження № 61-13023св21) зазначив, що тлумачення частини другої статті 84, частини другої статті 91 СК України свідчить, що для виникнення права на утримання потрібна сукупність таких умов: проживання з жінкою (чоловіком) дитини, яка не досягла трьох років; походження дитини від жінки, чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою (кровне споріднення) або наявність між ними іншого юридичного значущого зв`язку (усиновлення); можливість другої сторони надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до наведеного, матеріальне становище платника аліментів є предметом доказування.

На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої, четвертої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову.

У випадку невиконання учасником справи його обов`язку із доведення відповідних обставин необхідними доказами, такий учасник несе ризик відповідних наслідків, зокрема, відмови у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із їх недоведеністю, або задоволення позовних вимог у випадку ненадання відповідачем доказів на спростування обставин, зазначених у позові.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)).

Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18).

Таким чином, враховуючи , що доказів, які б свідчили про неможливість відповідачем сплачувати аліменти, до суду першої інстанції надано не було, встановивши необхідні умови задля виникнення права у позивача (матері малолітньої дитини) на утримання до досягнення дитиною трирічного віку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що батько ОСОБА_2 може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

При цьому, доводи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, з огляду на таке.

Частинами 1 та 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення п. 6 ч. 2 ст. 356 ЦПК України, ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.

Разом із апеляційною скаргою до суду апеляційної інстанції на підтвердження своїх доводів скаржником, зокрема, було подано: копію посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_3 , виданого ОСОБА_2 07.04.2015 року (а.с. 48); копію свідоцтва про хворобу № 391, згідно із яким ОСОБА_2 має травми тяжкого ступеню, пов`язані із захистом Батьківщини (а.с. 49); копію довідки від 25.03.2025 року про доходи ОСОБА_2 , відповідно до якої сукупний дохід останнього за період із вересня 2024 року по лютий 2025 року становить 50 800 грн (сума із врахуванням утримання - 30 184 грн) (а.с. 51); копію судового наказу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 16.08.2024 року, за яким із відповідача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі частини його заробітку (доходу) (а.с. 52); копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого 18.07.1990 року, згідно із яким ОСОБА_2 є сином ОСОБА_4 (а.с. 53); копію пенсійного посвідчення ОСОБА_4 № НОМЕР_5 (а.с. 54).

Разом з тим, пунктом 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України визначено, що учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

В силу вимог ч. 1, 2, 3 статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 83 ЦПК України якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк, суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

При цьому, посилання скаржника на те, що відповідач має часті головні болі, провали у пам`яті, постійно лікується, та саме у зв`язку із станом здоров`я вчасно не подав вищезазначені докази під час розгляду справи у суді першої інстанції, колегія суддів вважає необґрунтованими та належим чином не підтвердженими.

Враховуючи відсутність в апеляційній скарзі достатнього та допустимого обґрунтування неможливості подання нових доказів у передбачений законом строк з причин, що не залежали від відповідача, колегія суддів доходить висновку, що вище перелічені документи не можуть бути прийняті апеляційним судом до уваги.

Таким чином, з огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що посилання відповідача в апеляційній скарзі не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та не дають підстав для висновку про невірне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Отже, відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником - адвокатом Коцурак Тетяною Юріївною, залишити без задоволення, а рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 26 лютого 2025 року - без змін.

Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

О. С. Панасюк