ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року місто Київ

Справа № 759/1627/25-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/11473/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Желепи О.В., суддів: Поліщук Н.В., Соколової В.В.,

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Очколяс Дмитро Вікторович, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року (ухвалено у складі судді Остапчук Т.В., дата складення повного рішення відсутня)

у справі за позовом ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк» про захист прав споживачів

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2025 позивач звернувся до суду із позовом до АТ «Райффайзен Банк», у якому просила:

1) визнати незаконним та скасувати рішення АТ «Райффайзен Банк» щодо ОСОБА_1 про відмову від підтримання ділових відносин від 12.12.2024, оформлене листом вих. № 81-23/2/198315 від 12.12.2024;

2) визнати недійсним односторонній правочин, вчинений АТ «Райффайзен Банк», про розірвання договору із ОСОБА_1 ;

3) відшкодувати за рахунок АТ «Райффайзен Банк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що 12 грудня 2024 року при спробі здійснити платіж у закладі громадського харчування за допомогою банківської карти № НОМЕР_1 , емітентом якої є АТ «Райффайзен Банк», касиром закладу громадського харчування ОСОБА_1 було повідомлено про неможливість здійснення платіжної операції із невідомих причин.

17 грудня 2024 року вона в приміщенні банку отримала лист-повідомлення від 12.12.2024 № 81-23/2/198315, відповідно до якого банк повідомив ОСОБА_1 про відмову у підтриманні ділових відносин від 12.12.2024 у зв`язку зі встановленням неприйнятно високого рівня ризику. Також відповідно до змісту вказаного листа ОСОБА_1 повідомлено про закриття рахунку в Банку. Банк посилався на абз. 3 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон № 361).

Позивач вважає, що дії АТ «Райффайзен Банк» з блокування банківської платіжної картки є неправомірними, а відмова від підтримання ділових відносин є протиправною, оскільки банк не надав доказів, які б свідчили про вчинення позивачкою підозрілої фінансової (фінансових) операції, банк не вказав на ненадання позивачкою інформації для перевірки здійснення фінансових операцій, а тому відсутні як фактичні, так і правові підстави для обмеження обслуговування позивачки у формі відмови від підтримання ділових відносин. Банк не надав належних та допустимих доказів з приводу наявності реальних підстав для встановлення позивачу неприйнятно високого ризику та правомірності припинення підтримання ділових відносин з позивачкою.

Також, позивач посилалася на те, що внаслідок реалізації банком оскаржуваної відмови в підтриманні ділових відносин, їй було завдано душевних страждань, яку вона оцінює в 10 000 грн, адже без будь-яких підстав її було віднесено до переділу «недобросовісних» осіб, до яких застосовуються обмеження, визначені Законом № 361.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Печерський районний суд міста Києва рішенням від 16 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням Очколяс Д.В. в інтересах ОСОБА_1 07 травня 2025 року через систему «Електронний суд» подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі, вирішити питання розподілу судових витрат.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції фактично повторює відзив відповідача без будь-якої оцінки доказів і доводів позивачки, а із самого рішення не можливо встановити мотиви суду щодо ухвалення такого рішення.

Зазначає, що суд належними чином не оцінив та не врахував, що Банк необґрунтовано визнав клієнтку «високоризиковою» й розірвав договір в односторонньому порядку. Банк не дав доказів підозрілих операцій, не надсилав жодних запитів про пояснення чи документи, а повідомлення про припинення ділових відносин надіслав на адресу електронної пошти, що не належить позивачці. У зв`язку із цим, не було фактичних і правових підстав для застосування Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», а сам односторонній правочин відповідача суперечить законодавству та є нікчемним.

Наголошує, що твердження Банку про «невідповідність джерел коштів», «значну кількість транзакцій» чи «дроп-схему» ґрунтуються лише на припущеннях, які судом сприйняті на віру, оскільки кошти надходили від самої позивачки, її чоловіка, родичів і друзів, а загальний обсяг операцій (близько 113 тис грн) не перевищував задекларованих 144 тис грн при відкритті рахунку. Припущення суду про те, що кошти могли бути отримані позивачем від підприємницької діяльності є безпідставними та відповідачем не підтверджені.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - адвокат Дяченко Н.Ю. проти апеляційної скарги заперечувала, просила її відхили, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

На спростування доводів апеляційної скарги вказувала, що позивачка самостійно 08.12.2023 змінила свою електронну пошту на « ІНФОРМАЦІЯ_1 », і саме на цю адресу і надсилалися всі службові листи, зокрема повідомлення від 12.12.2024 про припинення ділових відносин.

Зазначала, що на рахунок позивачки надходила велика кількість дрібних зарахувань від різних фізичних осіб без достатньої ідентифікації, що «характерно для дропа». Такі операції, на думку Банку, не відповідають задекларованим джерелам доходів і свідчать про можливе перевищення планового обороту. У зв`язку із чим, відповідно до ст. 15 Закону № 361, банк був зобов`язаний розірвати ділові відносини із позивачкою.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представник позивачки - адвокат Очколяс Д.В. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник відповідача - адвокат Дьяченко Н.Ю. проти апеляційної скарги заперечувала в повному обсязі, просила її відхилити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд першої інстанції встановив, що позивачка була клієнтом Банку відповідно до Заяви про приєднання до Договору банківського обслуговування № CMDPE-3083366 від 08.12.2023 та мала рахунок в Банку (надалі - Договір № CMDPI-3083366).

Відповідно до п. 1.1. Договору № CMDPE-3083366, договір банківського обслуговування (Договір) - укладений між Баном та клієнтом Договір, який складається з двох частин:

а) індивідуальної частини Договору - ця Заява про приєднання до Договору (далі - Заява про приєднання), а також інші Заяви, додатки до Договору та/або додаткові угоди в т.ч. які змінюють умови публічної частини Договору, що можуть бути підписані Сторонами до Договору після приєднання до нього; та

б) публічної частини Договору: Публічна пропозиція, Тарифи, Правила банківського обслуговування клієнтів малого та мікробізнесу- фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб, які провадять незалежну професійну діяльність в АТ «Райффайзен Банк» (далі за текстом - Правила), які оприлюднюються на сайті Банку та визначають перелік Послуг, порядок та умови надання Банком послуг клієнтам малого та мікробізнесу - фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб, які провадять незалежну професійну діяльність за Договором, права та обов`язки Банку та Клієнта, порядок розрахунків та відповідальність сторін, додаткові підстави відмови від Договору та/або припинення надання послуг, а також інші особливості надання окремих Послуг. Публічна та індивідуальні частини нероздільно пов`язані між собою та складають єдиний Договір банківського обслуговування. Будь-яке посилання на Заяву про приєднання, Договір банківського обслуговування (Договір) означає посилання на Заяву про приєднання, Правила, Тарифи, Заяви, всі зміни додатки та додаткові договори/угоди до них.

Пунктом 2 Договору № CMDPE-3083366 передбачено, що підписанням цієї Заяви про приєднання Клієнт приймає Публічну пропозицію Банку про надання Послуг в порядку та на умовах викладених в правилах, приєднуються до Договору банківського обслуговування та висловлює повну та безумовну згоду з його умовами. Договір банківського обслуговування є укладеним з дати укладання Клієнтом та уповноваженою особою Банку Заяви про приєднання. Підписанням Заяви про приєднання Клієнт безумовно визнає, що Публічна пропозиція, Заява про приєднання, Правила. Тарифи, Заяви разом зі всіма змінами, додатками та додатковими договорами/угодами до них у сукупності є Договором банківського обслуговування, складають його зміст, мають обов`язкову силу та застосовуються до відносин Сторін так само, якби їх було викладено безпосередньо в тексті цього документу.

Пунктом 3 Договору № CMDPE-3083366 передбачено, що Банк самостійно встановлює Правила та змінює їхню редакцію, у тому числі визначає перелік Послуг, їхній зміст та умови надання. Правила набувають сили у відносинах Сторін за Договором з дати набуття ними чинності. Чинна редакція Правил офіційно оприлюднюється на Сайті Банку.

Пунктом 5 Договору № CMDPE-3083366 перебачено, що один раз на місяць Банк вносить зміни до Правил (в тому числі шляхом викладення в новій редакції), вносить зміни до діючих Тарифів, які змінюють умови обслуговування Клієнтів, в тому числі шляхом встановлення/затвердження нових Тарифів та оприлюднює їх першого числа кожного календарного місяця на Сайті Банку (разом з повідомленням з переліком змін, що вносяться) та у відділеннях Банку. Змінені Правила, змінені (у тому числі нові) Тарифи (крім Тарифів за вкладними рахунками) набирають чинності у відносинах Сторін із зазначеної в них дати, але не раніше тридцяти календарних днів з дати їх оприлюднення на Сайті Банку. Такі Правила та/або Тарифи вважаються прийнятими Клієнтом, якщо до дати набрання ними чинності Клієнт не повідомить Банку про розірвання Договору відповідно до умов Правил.

Відповідно до п. 7 Договору № CMDPE-3083366, підписанням Заяви про приєднання Клієнт підтверджує, що він ознайомлений та згоден з Правилами та Тарифами, що є чинними та дату підписання Заяви про приєднання. А подальшому Клієнт зобов`язаний перед отриманням Послуг ознайомитись з чинною редакцією Правил та діючими на відповідний момент Тарифами, а також першого числа кожного місяця ознайомлюватись з новими (зміненими) Правилами та Тарифами Банку (або з інформацією про їхню відсутність), які до набрання ними чинності оприлюднюються Банком згідно з пунктами 5,6 Заяви про приєднання. Звернення Клієнта до Банку для отримання Послуг або вчинення Клієнтом інших фактичних дій, спрямованих на отримання Послуг, свідчить про згоду Клієнта з чинною редакцією Правил та діючими Тарифами.

Відповідно до п. 8 Договору № CMDPE-3083366, Банк зобов`язується надавати Клієнту Послуги в порядку та на умовах, визначених Договором.

Відповідно до п. 10 Договору № CMDPE-3083366, підписанням Заяви про приєднання Клієнт підтверджує дотримання, повноту та достовірність засвідчень та гарантій, зазначених в Правилах.

Відповідно до п. 12 Договору № CMDPE-3083366, Банк має право відмовитись від надання Послуг, зокрема, від підписання Заяв, проведення операції (їй) по Рахунках Клієнта, а також зупинити операції та/або здійснити Блокування ПК, відмовити в обслуговуванні Клієнту та/або зарити Рахунок/Рахунки, у випадках передбачених законодавством України, а також Правилами.

Відповідно до п. 13 Договору № CMDPE-3083366, у разі не виконання, або неналежного виконання зобов`язань, встановлених Договором, Сторони несуть відповідальність згідно з законодавством України та умовами Договору. Сторони безумовно визнають види та розмір відповідальності, підстави відмови від Договору та/або припинення надання Послуг, що визначені Договором.

Так, Позивачка мала рахунок в Банку № НОМЕР_2 . При встановленні ділових відносин з Позивачем, до Банку позивачкою було подано Опитувальник від 08.12.2023 де було вказано запланований річний обсяг фінансових операцій у сумі 144 000 грн на рік, із зазначенням джерела походження коштів на рахунок Позивача - від підприємницької діяльності.

В ході аналізу фінансових операцій Позивачки виявлено, що на відкритий в Банку рахунок Позивачки, як фізичної особи, № НОМЕР_2 в період з 02.09.2024 по 09.12.2024 надходили безготівкові зарахування з рахунків Позивачки в інших банках на загальну суму близько 58 000 грн та зарахування від групи фізичних осіб на загальну суму близько 55 000 грн (понад 80 зарахувань). У подальшому більшу частину отриманих зарахувань (близько 80 тис грн) було перераховано за межі Банку через застосунок MyRaif та Raiffeisen Online.

Таким чином, динаміка здійснюваних операцій за рахунком Позивачки свідчить про потенційне перевищення суми фактично здійснених операцій із обсягом операцій, вказаним при встановленні ділових відносин. Також наявна невідповідність джерел походження коштів Позивачки, які вказані в Опитувальнику від 08.12.2023 вказано - від підприємницької діяльності, фактично - зарахування від різних фізичних осіб, без ідентифікації платників через платіжні системи та сервіси. Крім того, значна кількість трансакцій є одним з індикаторів того, що Клієнт може бути дропом (money mule).

У зв`язку з вищевказаним, керуючись вимогами Закону України «Про банки і банківську діяльність», Закону № 361, Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затверджене Постановою Національного банку України № 65 від 19.05.2020 та внутрішніми нормативними документами Банку, 13 грудня 2025 Банк направив на електронну пошту Позивачки ІНФОРМАЦІЯ_1 Лист № 81-23/2/198315 від 12.12.2024 про те, що Банк прийняв рішення відмовитись від підтримання ділових відносин з Позивачем з 12.12.2024 у зв`язку з встановленням Позивачці неприйнятно високий рівень ризику.

Рахунок Позивачки IBAN № НОМЕР_2 (рахунок Позивача № НОМЕР_3 ) відповідно до плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджений Постановою Правління НБУ 11.09.2017 № 89 Про затвердження нормативно-правових актів Національного банку України з бухгалтерського обліку, відноситься до рахунків групи 26 відносяться до «Кошти клієнтів банку», відповідно до якого 262 - Кошти на вимогу фізичних осіб, 2620- Кошти на вимогу фізичних осіб.

Характер операцій по рахунку Позивачки не відповідають джерелам надходження коштів заявлених Позивачем при встановленні ділових відносин з Банком.

Відповідно до статті 9 Розділу 1 Правил банківського обслуговування клієнтів малого та мікробізнесу - фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб, які провадять незалежну професійну діяльність в АТ «Райффайзен Банк» (редакція діяла з 02.10.2024 по 02.01.2025), Банк має право відмовитися від надання Послуг, зокрема, від підписання Заяв, надання доступу в Системи «Клієнт-Банк», «Райффайзен Бізнес Онлайн», проведення операції(ій) по Рахункам Клієнта, надання всіх чи окремих Послуг в Системах «Клієнт-Банк», «Райффайзен Бізнес Онлайн», а також призупинити (тимчасово) всі або окремі операції по ним та/або здійснити Блокування ПК, відмовити в обслуговуванні Клієнту та/або закрити Рахунок/Рахунки у наступних випадках: (9.1.5) присвоєння Клієнту неприйнятно високого ризику на підставах, визначених законодавством України та нормативними документами Банку.

17.12.2024 ОСОБА_1 подала до Банку заяву про закриття карткового рахунку та перерахування коштів в інший банк.

30.12.2024 Банком було закрито рахунок Позивача та керуючись п. 3.3. статті 3 розділу 12 Правил банківського обслуговування клієнтів малого та мікробізнесу - фізичних осіб-підприємців та фізичних осіб, які провадять незалежну професійну діяльність в АТ «Райффайзен Банк», та 25.02.2025 розірвано Договір банківського обслуговування № CMDPE-3083366 від 08.12.2023.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення учасників справи, переглянувши справу та перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, з урахуванням відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив із того, що позовні вимоги є необґрунтованими, а відмова відповідача від підтримання ділових відносин із позивачем є правомірною внаслідок встановлення позивачу неприйнятно високого ризику.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами норм статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банком є юридична особа, яка на підставі банківської ліцензії має виключне право надавати банківські послуги. Клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку.

За змістом частини першої статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами (частина третя статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 202 ЦК України, до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частинами першою та третьою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

За змістом пункту 3 частини другої статті 1075 ЦК України банк має право вимагати розірвання договору банківського рахунка у випадках, передбачених законодавством, що регулює відносини у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Із преамбули Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» (далі - Закон № 361, Закон про ПВК/ФТ) вбачається, що він спрямований на захист прав та законних інтересів громадян, суспільства і держави, забезпечення національної безпеки шляхом визначення правового механізму запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Відповідно до статті 6 Закону № 361 відповідач, як банк, є суб`єктом первинного фінансового моніторингу.

Згідно з абзацом 3 частини першої статті 15 Закону про ПВК/ФТ суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин/відмовити клієнту у відкритті рахунка (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунка/відмовитися від проведення фінансової операції у разі встановлення клієнту неприйнятно високого ризику або ненадання клієнтом необхідних для здійснення належної перевірки клієнта документів чи відомостей.

За приписами пунктів 6, 66 частини першої статті 1 Закону про ПВК/ФТ верифікація - заходи, що вживаються суб`єктом первинного фінансового моніторингу з метою перевірки (підтвердження) належності відповідній особі отриманих суб`єктом первинного фінансового моніторингу ідентифікаційних даних та/або з метою підтвердження даних, що дають змогу встановити кінцевих бенефіціарних власників чи їх відсутність; фінансовий моніторинг - сукупність заходів, що вживаються суб`єктами фінансового моніторингу у сфері запобігання та протидії, що включають проведення державного фінансового моніторингу та первинного фінансового моніторингу.

Відповідно до пунктів 39, 41 частини першої статті 1 Закону про ПВК/ФТ неприйнятно високий ризик - максимально високий ризик, що не може бути прийнятий суб`єктом первинного фінансового моніторингу відповідно до внутрішніх документів з питань фінансового моніторингу; об`єкт фінансового моніторингу - дії з активами, пов`язані з відповідними учасниками фінансових операцій, які їх проводять, за умови наявності ризиків використання таких активів з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму та/або фінансування розповсюдження зброї масового знищення, а також будь-яка інформація про такі дії чи події, активи та їх учасників.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону про ПВК/ФТ суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, враховуючи відповідні критерії ризику, зокрема, пов`язані з його клієнтами, географічним розташуванням держави реєстрації клієнта або установи, через яку він здійснює передачу (отримання) активів, видом товарів та послуг, що клієнт отримує від суб`єкта первинного фінансового моніторингу, способом надання (отримання) послуг. Ризик-орієнтований підхід має бути пропорційний характеру та масштабу діяльності суб`єкта первинного фінансового моніторингу.

За приписами частини шостої статті 7 Закону про ПВК/ФТ суб`єкт первинного фінансового моніторингу зобов`язаний встановити неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у разі:

неможливості виконувати визначені цим Законом обов`язки або мінімізувати виявлені ризики, пов`язані з таким клієнтом або фінансовою операцією;

наявності обґрунтованих підозр за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта, що така діяльність може бути фіктивною.

Загальні вимоги щодо виконання банками законодавства України з питань фінансового моніторингу встановлені Положенням про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженим постановою правління Національного банку України від 19.05.2020 № 65 (далі - Положення № 65).

Де-рискінг - явище, за якого суб`єкт первинного фінансового моніторингу відмовляє у встановленні (підтриманні) ділових відносин з клієнтами з метою уникнення ризиків, а не управління ними (підпункт 13 пункту 5 Положення № 65).

Пунктами 34 - 37 Положення № 65 передбачено, що банк зобов`язаний у своїй діяльності застосовувати ризик-орієнтований підхід, що має бути пропорційним характеру та масштабу діяльності банку.

Ризик-орієнтований підхід має застосовуватися банком на безперервній основі та забезпечувати виявлення, ідентифікацію, оцінку всіх наявних та потенційних ризиків легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, притаманних діяльності банку (ризик-профілю банку) та його клієнтам, а також передбачати своєчасне розроблення заходів з управління такими ризиками, їх мінімізації.

Банк документує процес застосування ризик-орієнтованого підходу таким чином, щоб бути здатним продемонструвати його суть (зокрема те, у чому полягає різниця в підходах), прийняті банком рішення під час його застосування та обґрунтованість таких рішень.

Банк, застосовуючи ризик-орієнтований підхід, має утримуватися від необґрунтованого застосування де-рискінгу. Зазначений підхід протирічить ризик- орієнтованому підходу та не сприяє фінансовій інклюзії.

Критерії ризиків визначаються банком самостійно з урахуванням критеріїв ризиків, установлених Національним банком у додатку 19 до Положення № 65, типологічних досліджень, результатів національної оцінки ризиків, а також рекомендацій Національного банку. Банк визначає пріоритетність/значущість розроблених критеріїв ризику, враховуючи можливі наслідки/вплив таких ризиків, та встановлює їм відповідну питому вагу для здійснення подальшої оцінки рівня ризику (пункти 45, 46 Положення № 65).

Відповідно до пункту 55 Положення № 65 шкала для класифікації рівнів ризику ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) обов`язково має містити високий та неприйнятно високий (підкатегорія високого ризику, який є максимально високим ризиком, що не може бути прийнятий банком) рівні ризику.

Пунктом 61 Положення № 65 передбачено, що банк установлює неприйнятно високий ризик ділових відносин (фінансової операції без встановлення ділових відносин) стосовно клієнтів у випадках, визначених частиною шостою статті 7 Закону про ПВК/ФТ, у інших випадках, визначених банком самостійно у внутрішніх документах банку з питань протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, а також щодо:

клієнтів (осіб), щодо яких у банку за результатами вивчення підозрілої діяльності клієнта є обґрунтовані підозри про здійснення ними операцій ВК/ФТ, інших злочинів;

клієнтів (осіб), щодо яких у банку є підстави вважати, що вони є компаніями- оболонками.

Згідно з пунктами 11 та 12 Додатку № 1 до Положення № 65 банк з урахуванням ризик-профілю клієнта на постійній основі проводить моніторинг ділових відносин та фінансових операцій клієнтів, що здійснюються у процесі таких відносин, щодо відповідності таких фінансових операцій наявній у банку інформації про клієнта, його діяльність та ризик (у тому числі, за потреби, про джерело коштів, пов`язаних із фінансовими операціями) у порядку, визначеному в додатку 1 до Положення № 65.

Якщо за результатами моніторингу ділових відносин клієнта банк виявляє підозрілі фінансові операції (діяльність), то банк за потреби вживає заходів щодо переоцінки рівня ризику таких ділових відносин з клієнтом та вживає посилені заходи належної перевірки у разі присвоєння високого рівня ризику.

Банк зобов`язаний відмовитися від встановлення (підтримання) ділових відносин / відмовити клієнту у відкритті рахунку (обслуговуванні), у тому числі шляхом розірвання ділових відносин, закриття рахунку / відмовитися від проведення фінансової операції у випадках, передбачених частиною першою статті 15 Закону про ПВК/ФТ (пункт 1 Додатку № 12 до Положення № 65).

Відповідно до підпунктів 3, 5 пункту 8 Додатку № 12 до Положення № 65 банк має визначити у внутрішніх документах банку з питань протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення порядок відмови у передбачених законом випадках від встановлення (підтримання) ділових відносин (у тому числі шляхом розірвання договірних відносин) або проведення фінансової операції, що також має містити:

складання висновку з чітким зазначенням підстав відмови в підтриманні ділових відносин із клієнтом (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини 15 статті Закону про ПВК/ФТ у кожному випадку;

порядок інформування клієнта про відмову в установленні (підтриманні) із ним ділових відносин з обов`язковим зазначенням дати відмови та відповідних підстав відмови, визначених статтею 15 Закону про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів (із посиланням на конкретні абзаци, пункти та частини цієї статті).

Верховний Суд неодноразово зазначав (див. постанови суду у справах № 910/18504/20, № 757/57487/20-ц, № 910/10855/21, № 922/1253/23), що банк наділений правом відмовитися від подальших ділових відносин з клієнтом та розірвати відповідний договір в односторонньому порядку у випадку встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Разом із тим право банку відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору банківського рахунка з підстав встановлення клієнту неприйнятно високого ризику за результатами оцінки чи переоцінки ризику не є абсолютним, а умовним, таким, що залежить від настання певних визначених законом обставин, тобто лише за умови встановлення клієнту неприйнятно високого ризику внаслідок проведення внутрішньої перевірки. Право банку як суб`єкта первинного фінансового моніторингу відмовитися від договірних відносин шляхом розірвання договору не є необмеженим, судам необхідно в кожному випадку, виходячи з встановлених обставин справи, досліджувати підстави та обґрунтованість встановлення клієнту такої категорії ризику.

Як вбачається із установлених судом першої інстанції та перевірених апеляційним судом обставин цієї справи, за результатами проведеного аналізу фінансових операцій, діяльності, інформації про клієнта фізичну особу ОСОБА_1 , Райффайзен Банк виявив, що її операції є сумнівними, зокрема (1) на її рахунок надходили платежі переважно як зарахування від різних фізичних осіб без ідентифікації платників через платіжні системи та сервіси, які в подальшому переважно переховувано через платіжні системи на інші картки, використано як розрахунки через онлайн-сервіси, знято готівкою тощо; (2) наявне перевищення фактичних надходжень над доходом/максимальною сумою планових операцій, заявлених клієнтом; (3) невідповідність джерел походження коштів. За результатами цього складено обґрунтований висновок щодо сформованої підозри від 12.12.2024 (т. 1 а. с. 95-96).

Спростовуючи викладені у підозрі відомості позивач зазначала: (1) кошти надходили від родичів та близьких, а не сторонніх, осіб; (2) фактичного перевищення надходжень не було.

Колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника як безпідставні з огляду на таке.

Згідно з частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження доводів щодо родинних зв`язків позивача із Очколясом Олександром , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , а також обставин щодо спільного понесення витрат на святкування разом із ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - скаржником не надано жодних доказів, а тому відповідні твердження суд визнає голослівними.

Орім цього, залишені без пояснення багато інших фізичних осіб, що здійснювали зарахування на картку позивачки, зокрема: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та багато інших.

Щодо потенційного перевищення надходжень колегія суддів звертає увагу, що, дійсно, у спірний період загальна сума зарахувань на картку позивачки (113 тисяч гривень) не перевищувала заявленого нею обсягу в розмірі 144 тисячі гривень на рік. Разом із цим, колегія суддів враховує, що спірний обсяг зарахувань мав місце протягом 3 місяців (вересень-грудень), а тому банк мав достатні підстави вважати, що в подальшому підозрілі транзакції продовжать здійснюватися і заявлений обсяг зарахувань буде перевищений.

Тобто в ході апеляційного перегляду знайшли своє підтвердження обставини зарахуванням на картку позивачки як фізичної особи грошових переказів від ряду фізичних осіб без пояснення їх джерела із подальшим їх використанням шляхом переказів на інші картки та розрахуванням у онлайн-сервісах (маркетплейсах).

Отже, відповідач, здійснивши належну перевірку фінансових операцій позивачки та, виявивши підозрілу діяльність останньої, керуючись наведеними вище приписами чинного законодавства про фінансовий моніторинг, виконав власний обов`язок суб`єкта фінансового моніторингу та встановив позивачці неприйнятно високий ризик ділових відносин та, як наслідок, відмовився від підтримання ділових відносин з нею для уникнення ризиків використання банку з метою легалізації (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансування тероризму або фінансування розповсюдження зброї масового знищення.

У свою чергу, суд першої інстанції, проаналізувавши норми Закону про ПВК/ФТ, Положення № 65, внутрішні документи Банку та оцінивши наявні у справі докази, дійшов правильного висновку про те, що рішення АТ «Райффайзен Банк» про відмову від підтримання ділових відносин/відмову в обслуговуванні шляхом розірвання ділових відносин/ розірвання договору від 12.12.2024, прийняте щодо ОСОБА_1 є таким, що відповідає приписам законодавства.

Доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, не дають підстав для висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із ухваленим рішенням, що не є підставою для задоволення апеляційної скарги та скасування законного й обґрунтованого рішення суду.

При цьому колегія суддів ураховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Судові витрати

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 259, 263, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Очколяс Дмитро Вікторович, - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 квітня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 20 червня 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді: Н.В. Поліщук

В.В. Соколова