Справа № 468/89/25
БАШТАНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.06.2025 року Баштанський районний суд Миколаївської області в складі: головуючого судді Муругова В.В., за участю секретаря судового засідання Кочубей О.О., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін справу № 468/89/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ТОВ «Бізнес Позика» та відповідачем ОСОБА_1 21.07.2023 року був укладений кредитний договір №134212-КС-011, за яким кредитодавець надав відповідачу кредит в сумі 10 000 грн. з умовою сплати процентів за його користування.

Відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснював повні погашення по кредиту, процентам за користування кредитом. Оскільки відповідач істотно порушив умови договору та не виконав взяті на себе зобов`язання, то за кредитним договором №134212-КС-011 від 21.07.2023 року станом на 30.08.2025 року утворилась заборгованість в сумі 43 436,38 грн, з яких: 10 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 31 936,38 грн заборгованість за процентами, 1500 грн комісія, яку позивач просив стягнути з відповідача на свою користь.

В тексті позову позивач заявив про розгляд справи за відсутності його представника.

Позов надійшов до суду 17.01.2025 року (сформований в системі «Електронний суд» 16.01.2025 року).

30.01.2025 року за відкрите провадження у справі, вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

24.03.2025 року до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача заперечив проти задоволення позову, оскільки позивач в супереч умовам договору застосував не фіксовану, а змінювану процентну ставку з порушенням положень ст. 1056-1 ЦК України, розрахувавши заборгованість за процентами, виходячи зі ставки 2% в день, замість зниженої процентної ставки 1,15288411% в день. Крім того представник відповідача вважав нікчемною умову про нарахування комісії в сумі 1500 грн відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування». Також вказав на те, що позивач не надав доказів отримання відповідачем кредитних коштів.

15.05.2025 року ухвалою суду за викладеним в тексті позову клопотанням позивача витребувані додаткові докази в АТ КБ «ПриватБанк».

02.06.2025 року витребувані докази надійшли до суду.

Відповідач до суду не з`явився, про час слухання справи повідомлялася рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням, представник відповідача через систему «Електронний суд».

З огляду на те, що належним чином повідомлені сторони до суду не з`явилися в судове засідання, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін.

Дослідивши наявні у справі матеріали (розрахунок заборгованості; довідку про стан заборгованості; копію паспорту споживчого кредиту від 21.07.2023 року; копію договору про надання кредиту №134212-КС-011 від 21.07.2023 року; копію пропозиції укласти договір №134212-КС-011 від 21.07.2023 року; копію акцепту пропозиції укласти договір №134212-КС-011 від 21.07.2023 року; копію візуальної форми послідовності дій клієнта; копію анкети клієнта від 07.01.2025 року; копію інформаційної довідки від 03.01.2025 року; копію Правил надання споживчих кредитів; копію паспорта відповідача; довідку АТ КБ «ПриватБанк» від 19.05.2025 року; копію виписки по рахунку ОСОБА_1 ), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку про можливість задоволення позову.

В судовому засіданні встановлено, що 21.07.2023 року між ТОВ «Бізнес Позика» та відповідачем ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №134212-КС-011, за яким кредитодавець надав відповідачу кредит у сумі 10 000 грн, переказавши її на відкритий на ім`я відповідача банківський рахунок в АТ КБ «ПриватБанк», з умовою його повернення та сплати комісії за надання кредиту в сумі 1500 грн, фіксованих процентів в розмірі 1,15288411% за кожен день користування кредитом (знижена ставка) та в розмірі 2% за кожен день користування кредитом (стандартна ставка). Строк кредитування був визначений сторонами на 24 тижні - до 05.01.2024 року.

Відповідач не виконав належним чином взяті на себе зобов`язання та не здійснював погашення по кредиту, процентам за користування кредитом та комісією, що є підставою для стягнення з відповідача суми заборгованості за кредитним договором.

Із ст. 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ЦК України про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно із ст.ст.1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

За приписами ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі ч.2 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію».

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

За такого укладення договору в електронній формі за допомогою одноразового ідентифікатора прирівнюється до укладення договору в письмовій формі.

При цьому позивач надав відповідні докази укладення з відповідачем такого договору в електронній формі (договір про надання кредиту, оферту до договору, акцепт до договору, паспорт споживчого кредиту, візуальну форму послідовності дій клієнта, анкету клієнта, інформаційну довідку про платіж).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже в даному випадку укладений 21.07.2023 року кредитний договір є правомірним за презумпцією, спростувати яку відповідно до принципу змагальності має саме відповідач, і очевидним є те, що така презумпція не може бути спростована лише заявленням заперечень проти позову без надання належних достатніх та допустимих доказів, які б спростували таку презумпцію. Натомість відповідач жодних доказів проти заявленого до нього позову на надав, не надав він також доказів звернення після втрати контролю над власним номером мобільного телефону до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій, тим самим не спростував вказану вище презумпцію.

Крім того відповідно до постанови Великої Плати Верховного Суду від 21 червня 2023 року по справі № 916/3027/21 обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Повертаючись до стандартів доказування, передбачених процесуальним законом, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

У зв`язку з вказаним вище, наданими сторонами доказами та встановленою законом презумпцією, суд вважає встановленим те, що 21.07.2023 року між сторонами за допомогою одноразового ідентифікатора був укладений кредитний договір №134212-КС-011 в електронній формі через інформаційно-телекомунікаційну систему кредитора, за яким позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 10 000 грн строком на 24 тижні - до 05.01.2024 року, з умовою сплати фіксованих процентів в розмірі 1,15288411% за кожен день користування кредитом (знижена ставка) та в розмірі 2% за кожен день користування кредитом (стандартна ставка).

При цьому з наданої АТ КБ «ПриватБанк» виписки по рахунку слідує, що дійсно на рахунок відповідача 21.07.2023 року був зарахований переказ в сумі 10 000 грн.

Також з врахуванням вказаної вище презумпції правомірності правочину, оспорюючи правомірність укладеного між сторонами правочину в частині відповідності умов про сплату комісії за надання кредиту в сумі 1500 положенням закону, відповідач має спростувати таку презумпцію правомірності правочину, пред`явивши відповідний позов до суду, в межах же даного позову суд не має правових підстав вирішувати питання щодо недійсності окремих умов договору, які з точки зору закону є оспорюваними.

Правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові №496/3134/19 від 13.07.2022 року, на який посилається представник відповідача, обґрунтовуючи нікчемність умови договору про нарахування комісії, не є релевантним обставинам даної справи, оскільки стосується нікчемності умов договору про нарахування комісії за обслуговування кредитної заборгованості, яка включає плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає не частіше одного разу на місяць. В даній же справі умови кредитного договору стосуються не комісії з обслуговування кредиту, а разової комісії за надання кредиту, щодо нікчемності якої Верховний Суд у вказаній вище справі не висловлювався.

Суд не має підстав погодитись з позицією сторони відповідача про те, що позивач застосував не фіксовану, а змінювану процентну ставку з порушенням положень ст. 1056-1 ЦК України.

Сторони в договорі чітко визначили, що процентна ставка є фіксованою та визначили її пільговий та стандартний розміри, а також підстави строк та порядок їх застосування, що, при цьому, не свідчить про те, що така процентна ставка є змінюваною.

Відповідно до п. 3.2.1 договору знижена процентна ставка застосовується, якщо погашення кредиту здійснюється достроково або згідно з погодженим графіком платежів, а згідно з п. 3.2.2 договору, у разі, якщо повернення кредиту не здійснюється згідно з графіком, у наслідок чого виникає прострочена заборгованість більше семи днів, то з восьмого календарного дня починається застосування стандартної процентної ставки. Тому застосування зниженої процентної ставки та передбачувана чітка можливість застосування стандартної процентної ставки свідчить про те, що в даному договорі процентна ставка є фіксованою.

Визначена ж в договорі орієнтовна загальна вартість кредиту 26 040 грн, а також встановлений графік платежів є актуальним виключно в разі своєчасного внесення позичальником відповідних платежів і застосування у зв`язку з цим зниженої процентної ставки.

Заборгованість відповідача за кредитним договором згідно з розрахунками позивача становить 43 436,38 грн, з яких: 10 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 31 936,38 грн заборгованість за процентами, 1500 грн комісія.

Така заборгованість розрахована позивачем в межа визначеного в п. 2.3, 2.7 договору строку кредитування (24 тижнів - до 05.01.2024 року) та після 05.01.2024 року жодні нарахування не здійснювались. При за зниженою процентною ставкою позивач нараховував проценти в розмірі 115,29 грн щодня до 11.08.2023 року включно, а з 12.08.2023 року по 05.01.2024 року позивач нараховував проценти за стандартною процентною ставкою 2% - по 200 грн в день.

Натомість сторона відповідача, заперечуючи розмір заборгованості, свого розрахунку заборгованості не надала, також сторона відповідача не надала доказів того, що вона повністю чи частково погасила заборгованість за кредитним договором.

Суд при цьому не може погодитись з тим, що, оскільки за умовами договору передбачалось, що позичальник загалом мав сплатити проценти в розмірі 14 540 грн, то саме у вказаних межах відповідач має зобов`язання сплатити проценти за користування кредитом.

З викладеного в тексті кредитного договору графіку платежів слідує, що дійсно за користування кредитом позичальник загалом мав би сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 14 540 грн, але виключно за умови належного виконання свого зобов`язання по вчасній та повній сплаті частини тіла кредиту та процентів за користування ним. З цього ж графіка слідує, що проценти за кожен день користування кредитом визначаються не від загального тіла кредиту, а від тіла кредиту, яке існує на момент нарахування таких процентів, отже якщо позичальник несвоєчасно або не в повній мірі внесе кошти на погашення тіла кредиту, то і фактичний розмір процентів за цей період буде більшим, аніж прогнозувався сторонами у відповідному графіку. Крім того п. 3.2.2 кредитного договору передбачав, що в разі прострочення чергової оплати більше 7 днів процентна ставка відповідно до п. 2.4 становить 2% в день.

Натомість з розрахунку заборгованості слідує, що позичальник не вносив оплати взагалі.

Таким чином, діями відповідача були порушені встановлені законодавством правила виконання цивільно-правових правочинів і права позивача на отримання належного виконання зобов`язання за кредитним договором, що є підставою для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором №134212-КС-011 від 21.07.2023 року станом на 30.08.2025 року в сумі 43 436,38 грн, з яких: 10 000 грн заборгованість за тілом кредиту, 31 936,38 грн заборгованість за процентами, 1500 грн комісія.

Оскільки відповідач є стороною, котра порушила договірні зобов`язання та позов підлягає задоволенню, тому на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12; 13; 81; 264; 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №134212-КС-011 від 21.07.2023 року 43 436 (сорок три тисячі чотириста тридцять шість) гривень 38 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок в рахунок відшкодування сплаченого судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана Миколаївському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (бульвар Лесі Українки, 26 офіс 411 м. Київ, ідентифікаційний код 41084239);

Відповідач: ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Повне судове рішення складене 23.06.2025 року.

суддя: