Справа №442/3484/25
Провадження №2/442/1173/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Заочне

19 червня 2025 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі:

головуючої судді - Курус Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє - ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , про поділ спільного майна подружжя, -

з участю секретаря судового засідання Фіцяк А.А.

в с т а н о в и в :

08.05.2025 представник позивача через систему Електронний суд звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, в якому просить визнати будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Здійснити поділ будинку АДРЕСА_1 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах по 1/2 кожному, припинивши право спільної сумісної власності сторін на будинок.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між позивачкою та відповідачем 23.11.1985 року укладено шлюб, зареєстрований Меденицькою селищною радою Дрогобицького району Львівської області. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка відповідно до витягу з реєстру територіальної громади зареєстрована у спірному будинку.

Під час шлюбу подружжям спільними зусиллями та працею було набуто нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 .

Так, рішенням Виконавчого комітету Меденицької селищної ради народних депутатів №122 від 12.12.1988 року було надано дозвіл на будівництво нового будинку та закріплено земельну ділянку розміром 0,08 га для будівництва за ОСОБА_3 .

Районним архітектором Дрогобицького району 20.12.1988 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на закладку фундаменту. 20.12.1988 року було складено Акт виносу в натурі меж земельної ділянки Будинок було фактично завершено будівництвом в 1994 році.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.12.1999 року по справі № 2-474/1999 шлюб між сторонами розірвано. На момент розірвання шлюбу позивачка разом із дочкою залишились проживати у спірному будинку, а відповідач проживав окремо з новою сім`єю.

Право власності на спірний будинок було зареєстровано за відповідачем 26.06.2007 на підставі Свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом Меденицької селищної ради. Будинок складається з трьох житлових кімнат, однієї кухні та півпідвалу, загальна площа 122,2 кв.м, житлова площа - 51 кв.м.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 02.05.2025 року «ринкова вартість об`єкта оцінки в цілому складає 600 000,00 гри. без ПДВ».

Факт створення спільного майна подружжя - спірного будинку, за час перебування сторін у шлюбі підтверджується письмовими доказами, які долучені до матеріалів справи.

Крім того, факт будівництва будинку під час перебування сторін у шлюбі також можуть підтвердити свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

За наведених обставин, будинок АДРЕСА_1 просить визнати спільною сумісною власністю позивачки та відповідача як колишнього подружжя та здійснити поділ вищезазначеного будинку між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в рівних частинах по 1/2 кожному, припинивши право спільної сумісної власності сторін на будинок.

08.05.2025 отримано відповідь на запит з Державного демографічного реєстру щодо встановлення місця реєстрації відповідача, відповідно до якої місце реєстрації ОСОБА_3 не встановлено, у зв`язку з чим скеровано запит до Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області.

Ухвалою судді від 08.05.2025 в зазначеній справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання на 05.06.2025. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення.

Дана ухвала разом з позовною заявою та додатками направлялась сторонам по справі. Відповідачу була направлена за адресою, вказаною в позовній заяві, та була отримана ним особисто 14.05.2025.

26.05.2025 отримано відповідь з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, згідно якої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований на АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 05.06.2025 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду на 19.06.2025, про що повідомлено учасників справи, зокрема, відповідача за встановленою судом адресою його місця реєстрації, ухвалу суді відповідачем отримано особисто 13.06.2025, а.с. 35.

17.06.2025 представник позивача подав заяву про розгляд справи без участі позивача позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві. Не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у справі, а.с. 36-37.

Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позов не подавав, хоча поштова кореспонденція скеровувалась відповідачу за зареєстрованим місцем проживання та ним отримувалась особисто, а.с. 29, 35.

Відтак, суд доходить висновку про належне вжиття всіх заходів щодо повідомлення, зокрема, відповідача, про розгляд даної справи та вважає його належним чином повідомленою про дату, час, місце та порядок судового розгляду зазначеної справи.

При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, ухваливши про заочний розгляд справи.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 23.11.1985 між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було укладено шлюб, який рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20.12.1999 розірвано /а.с. 14/.

При розірванні 20.12.1999 шлюбу питання поділу спільного майна між сторонами не вирішувалося.

З рішення Виконавчого комітету ради народних депутатів Дрогобицького району Львівської області №122 від 12.12.1988 вбачається, що прохання ОСОБА_3 задоволено та дозволено йому будівництво індивідуального будинку і господарських споруд на виділеній земельній ділянці, розміром 0,08 га, якою Користувалась ОСОБА_7 /а.с.12/.

З технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 вбачається, що такий виготовлено на замовлення ОСОБА_3 27.02.2024 /а.с.8-11/.

З довідки Дрогобицького МБТІ та ЕО №507 від 01.03.2014 вбачається, що будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами на АДРЕСА_1 , загальною площею 77,5 кв.м., житловою площею 51 кв.м. на підставі свідоцтва про право власності / НОМЕР_1 / виданого виконавчим комітетом Меденицької селищної ради на підставі рішення №25 від 24.03.2005 станом на 31.12.2012 належить ОСОБА_3 /а.с.11 (зворот)/.

Разом з тим, матеріалами справи встановлено, що будинок АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить відповідачу ОСОБА_3 , згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 26.06.2007 /а.с.5/.

З довідки про фактичне місце проживання №175, виданої на підставі Акту про фактичне місце проживання без реєстрації №06 від 01.05.2025, вбачається що ОСОБА_1 фактично проживає на АДРЕСА_1 без реєстрації.

Згідно із ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту, про що зазначено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст. 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто (ст.57 СК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст. 368 ЦК України).

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 203/284/17 (провадження № 61-7751св19) вказано: «ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 серпня 2021 року у справі № 553/2152/19 (провадження № 61-6722св21) зазначено: «відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують».

Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, що могли свідчити про обставини, які би спростовували презумпцію спільності права власності подружжя на житловий будинок, а тому до обсягу спільно нажитого майна колишнього подружжя, наявного на час розірвання шлюбу між сторонами, належав вищевказаний житловий будинок.

Разом з тим, згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в справі №456/3506/16-ц від 17 червня 2021 року норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, яка може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду в справі №372/504/17-ц від 21 листопада 2018 року.

Отже, на майно, набуте сторонами по справі за час шлюбу поширюється правовий режим «права спільної сумісної власності подружжя», а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка та спростування вказаної презумпції потребує доведення, оскільки тягар доказування в цій справі лежить на відповідачу.

Ураховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи суду не було надано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя в розумінні статті 70 СК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності, зокрема, відповідача, в розумінні положень статті 57 СК України, а тому враховуючи, що житловий будинок був збудований сторонами за час шлюбу, отже, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

За таких обставин, суд вважає, що спірний житловий будинок слід поділити порівну в межах заявлених позовних вимог, а саме: в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя за позивачем та відповідачем слід визнати право власності на 1/2 частини житлового будинку.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 247, 258, 263-265, 268, 280, 284 ЦПК України, -

в и р і ш и в:

Позов задоволити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині на житловий будинок АДРЕСА_1 .

В решті позову відмовити.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_1 .

Повний текст судового рішення виготовлено 19 червня 2025 року.

Суддя Курус Р.І.