ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 року

м. Харків

справа № 641/64/25

провадження № 22-ц/818/3306/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого-судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

заявник Товариство з обмеженою відповідальністю «Жилсервіс»,

боржник- ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженої відповідальністю «Жилсервіс» на ухвалу Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2025 року у складі судді Щепелева Г.М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ТОВ «Жилсервіс» звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за період з 01.02.2022 року по 31.12.2024 року за спожиті послуги з управління багатоквартирним будинком з урахуванням індексу інфляції, 3 відсотків річних та пені в загальній сумі 19 179, 40 грн. та судового збору у розмірі 302,80 грн.

Відповідно до змісту заявлених вимог, ТОВ «Жилсервіс» просило суд: видати судовий наказ, яким стягнути з ОСОБА_1 основний борг за період з 01 лютого 2022 року по 31 грудня 2024 року у розмірі 13760,80 грн; 3% річних від простроченої суми за період з 01 лютого 2022 року по 31 грудня 2024 року у розмірі 3781,08 грн.; інфляційні витрати за період з 01 лютого 2022 року по 31 грудня 2024 року у розмірі 987,97 грн. та пені за період з 01 лютого 2022 року по 31 грудня 2024 року у розмірі 649,55 грн.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2025 року відмовлено у видачі судового наказу.

Ухвала мотивована тим, що з наданої загальної відомості про нарахування не вбачається за можливе встановити за який час виникла сума заборгованості станом на лютий 2022 року у розмірі 2864,90 грн, що позбавляє суд об`єктивної можливості дійти беззаперечного висновку щодо дотримання строків позовної давності.

Не погодившись з рішенням суду представник І.І. Щупаченко, який діє в інтересах ТОВ «Жилсервіс» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд повинен був з`ясувати можливість видати судовий наказ лише в частині заявлених вимог. Разом з цим, із оскаржувальної ухвали суду вбачається, що с загальним розміром заборгованості суд погоджується, проте, сумніви щодо законності вимог заявника у суду викликає лише одна сума, яка зазначена як заборгованість на початок лютого 2022 року у розмірі 2864,90 грн. При цьому, на підтвердження своїх вимог, в якості доказів ТОВ «Жилсервіс», як заявник, подав загальні відомості нарахувань та заборгованості та детальні розрахунку коефіцієнту інфляції, річних процентів та пені. Таким чином, будь-яка сума, яка викликає сумніви у суду може бути виключена із загального розрахунку, що дає можливість видати судовий наказ лише в частині заявлених вимог, за виключенням спірної суми, в даному випадку, за виключенням суми заборгованості, що утворилась на початок лютого 2022 року у розмірі 2864,90 грн.

Заслухавши головуючого суддю, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 5).

На підставі Договору про здійснення управління житлового будинку від 01.04.2020 року, ТОВ «Жилсервіс» є управляючою компанією, яка надає певні послуги по утриманню спільного майна вищевказаного багатоквартирного будинку, здійснює закупівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна та поточний ремонт цього багатоквартирного будинку.

Згідно з загальною відомістю нарахування плати за послуги з управління багатоквартирним будинком за період з 01.02.2022 року по 31.12.2024 року, наданою ТОВ «Жилсервіс», боржник ОСОБА_1 станом на початок лютого 2022 року мала заборгованість у розмірі 2?864,90 грн. У подальшому, внаслідок щомісячного нарахування вартості послуг, розмір заборгованості на кінець грудня 2024 року становить 13?762,80 грн (а.с.30).

Зі звіту по здійсненим розрахункам вбачається, що загальний розмір заборгованості складає 5418,60 грн, з яких: пеня-649,55грн, 3% річних 987,97, інфляційні витрати 3781,08 грн (а.с. 31-49).

Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (частина друга та третя статті 19 ЦПК України).

Наказне провадження - це самостійний і спрощений вид судового провадження у цивільному судочинстві при розгляді окремих категорій справ, у якому суддя в установлених законом випадках за заявою про видачу судового наказу особи, якій належить право вимоги, без судового засідання і виклику стягувача та боржника на основі доданих до заяви документів видає судовий наказ, який є особливою формою судового рішення.

Порядок вирішення справ в наказаному провадженні законодавцем визначено в Розділі ІІ «наказне провадження» ЦПК України (статті 160-173).

Відповідно до частини першої статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, електронних комунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості (пункт 3 частини першої статті 161 ЦПК України).

Частиною 2 вказаної вище статті зазначено, що особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

Статтею 163 ЦПК України встановлені вимоги щодо форми і змісту заяви про видачу судового наказу.

Саме безспірність вимог є підставою для видачі судового наказу, в іншому випадку вирішення питання стягнення заборгованості вирішується судом в порядку позовного провадження (загального або спрощеного) з дотриманням принципів змагальності сторін, доведення учасниками справи обставин, що мають значення для справи і на які кожна сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно частини першої статті 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо: 1) заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; 2) заяву подано особою, яка немає процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка немає права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано; 3) заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу; 4) наявні обставини, передбачені частиною першою статті 186 цього Кодексу; 5) з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою; 6) судом раніше виданий судовий наказ за тими самими вимогами, за якими заявник просить видати судовий наказ; 7) судом раніше відмовлено у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6частини першої цієї статті; 8) із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу; 9) заяву подано з порушенням правил підсудності.

ТОВ «Жилсервіс», відповідно до договору від 01.04.2020 про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, є управляючою компанією, яка надає певні послуги по утриманню спільного майна вищевказаного багатоквартирного будинку, здійснює закупівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна та поточний ремонт цього багатоквартирного будинку.

Статтею 526 ЦК Українивизначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогамиЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

Згідно частини першої статті 509 ЦК Українизобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина першастатті 610 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (частина перша статті 625 ЦК України).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин за договором про надання житлово-комунальних послуг як грошових зобов`язань на них поширюється дія частини другоїстатті 625 ЦК Українияк спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.

Закріплена в частині першій статті 26 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другійстатті 625 ЦК України.

Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого у національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.

Таким чином, за відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг, боржник несе відповідальність, передбачену частиною другоюстатті 625 ЦК України.

Крім того, застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті З частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Такий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі №401/710/15-ц.

Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 наголошував на тому, що перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову у матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається.

При цьому, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Враховуючи, що з 12.03.2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину, позовні вимоги/заявлені в наказному провадженні вимоги з 12.03.2017 року вважаються такими, що заявлені в межах строку позовної давності.

Оскільки у заяві про видачу судового наказу стягувач хоча і вказує період виникнення заборгованості з 01.02.2022 по 31.12.2024 на загальну суму 13 760,80 грн, починає нарахування боргу починається не з нульового значення, а з уже наявної заборгованості на початок лютого 2022 року в розмірі 2 864,90 грн, точно визначити період виникнення боргу та перевірку дотримання строків позовної давності здійснити неможливо.

Крім цього, згідно зі звітом про здійснені розрахунки, ТОВ «Жилсервіс» для обчислення пені, 3% річних та інфляційних втрат використовує дані про початкову заборгованість станом на 01.02.2022 в розмірі 3 345,54 грн., яка включає зазначену раніше суму 2 864,90 грн за невизначений період. Водночас із наданої заявником відомості про нарахування вбачається, що за лютий 2022 року боржнику було нараховано лише 480,64 грн., а не 2 864,90 грн. Відтак, сума 3 345,54 грн не може вважатися обґрунтованою базою для розрахунку пені, 3% річних та інфляційних витрат.

Відсутність у заяві про видачу судового наказу конкретного періоду, за який заявлено нарахування заборгованості, а також ненадання підтверджуючих документів, що свідчать про її обґрунтованість за відповідний період, унеможливлює для суду формування однозначного висновку щодо дотримання строків позовної давності.

Пропуск строку позовної давності свідчить про наявність правового спору між заявником і боржником, що виключає можливість розгляду справи в наказному провадженні та потребує вирішення в порядку позовного провадження.

У разі задоволення вимог у наказному провадженні боржник буде позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про застосування позовної давності, що може призвести до обмеження його процесуальних прав.

З огляду на викладене, подані вимоги не можуть вважатися безспірними, оскільки питання дотримання строку позовної давності потребує детального з`ясування в межах позовного провадження.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 165 ЦПК України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, який перевищує позовну давність, встановлену законом для такої вимоги, або пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою;

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржена ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи

Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Керуючись ст.,ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженої відповідальністю «Жилсервіс» - залишити без задоволення.

Ухвалу Комінтернівсьго районного суду м. Харкова від 04 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук