Справа № 308/2660/21
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 травня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого - Джуги С.Д.

суддів - Собослоя Г.Г., Мацунича М.В.

з участю секретаря судового засідання: Мочан М.А

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Богдан Богданович, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року у складі судді Логойди І.В., у справі за первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, за позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

У лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивовано тим, що рішенням №121 від 09.08.1989 року виконавчого комітету Ужгородської районної ради народних депутатів Закарпатської області «Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать громадянам с.Оноківці та Оріховиця», ухваленого на підставі рішення виконкому Оноківської сільської ради №39 від 20.07.1989 року «Про оформлення права власності на житлові будинки у селах Оноківці та Оріховиця» керуючись постановою РМ СРСР №136 від 10.02.1985 року та УСУ №380 від 15.07.1985, зобов`язано Ужгородське міжміське БТІ провести реєстрацію будинків згідно списку, де під номером 79 зазначено оформити право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 і видати свідоцтво про право власності ОСОБА_4 (батько позивачки). Ця обставина підтверджується випискою з рішення №121 від 09.08.1989 року виконавчого комітету Ужгородської районної ради народних депутатів Закарпатської області «Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать громадянам с.Оноківці та Оріховиця», виданою Оноківською сільською радою та архівною копією цього ж рішення №37 від 27.02.2018 року. На будинок загальною площею 84,80 м.кв та жилою площею 54,6 м.кв був виготовлений технічний паспорт №(129)159 реєстровий номер 131 на ім`я ОСОБА_4 та згідно зі зведеним актом вартості будівель і споруд станом на 22.11.1990 року за адресою АДРЕСА_1 числились: житловий будинок, сарай, сарай, вбиральня, сарай, гараж, літня кухня, огорожі (ворота, калітка, паркан), споруди (тротуар, колодязь). Згідно з випискою з погосподарської книги від 12.04.2018 року №790 за період 1991- 1995 років за адресою: АДРЕСА_1 на особовому рахунку № НОМЕР_1 закріплений за ОСОБА_4 1934 р.н. житловий будинок на праві приватної власності про що наявний запис в погосподарській книзі №18. З 15 вересня 1956 року ОСОБА_5 (згідно актового запису - ОСОБА_6 ) 1934 р.н. перебував у шлюбі з ОСОБА_7 (мати позивачки), про що виконавчим комітетом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області складений актовий запис за номером 18 та 17.05.2012 року такий актовий запис зареєстрований в реєстрі за номером №4. Ця обставина підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №4 від 07.03.2018 року наданим Ужгородським районним відділом ДРАЦС ГТУЮ у Закарпатській області. Позивачка ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з укладенням 06.08.1977 року (актовий запис номер 24 складений Оноківською сільською радою Ужгородського району) шлюбу прийняла прізвище ОСОБА_9 - є донькою зазначених вище ОСОБА_5 та ОСОБА_7 . 12 жовтня 1991 року (не завершивши оформлення права власності на цей житловий будинок) ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) помер, про що виконавчим комітетом Оноківської сільської ради 14.10.1991 року складений відповідний актовий запис за номером 21. Після смерті батька позивачки ОСОБА_4 фактично прийняли спадщину (1/2 частину в праві спільної сумісної власності), проживаючи в спірному будинку, його дружина та мати позивачки ОСОБА_7 , яка за свого життя встигла лише оформити право власності на земельну ділянку площею 0,123га під будинком (так як це було передумовою реєстрації речових прав на успадкований за чоловіком будинок) кадастровий номер :12:014:0022 за адресою АДРЕСА_1 реєстраційний номер 48, зареєструвавши речові права на неї 19.04.2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 78 років мати позивачки ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 (не завершивши оформлення прав на успадкований за померлим чоловіком будинок в тому числі - і через перенесений у 2013 році ішемічний інсульт, що підтверджується довідкою про причину смерті від 29.06.2017 року №17) померла. Позивачка тривалий час доглядала свою матір, яку сама і поховала 29.06.2017 року за власні кошти, та яка залишила 18.05.2017 року на випадок своєї смерті заповіт, посвідчений секретарем виконкому Оноківської сільської ради та зареєстрований у реєстрі за номером 34, який не був скасованим. Згідно із заповітом все своє майно ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 ідентифікаційний код НОМЕР_2 заповідала своїй доньці ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 . 11.09.2017 року до Спадкового реєстру Ужгородською районною державною нотаріальною конторою внесений запис про реєстрацію спадкової справи номер 61202652 за померлою ОСОБА_7 , що підтверджується витягом номер 49044683. Після смерті матері відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме - зазначені вище: земельну ділянку кадастровий номер :12:014:0022 за адресою АДРЕСА_1 реєстраційний номер 48 та житловий будинок за цією ж адресою. 18.09.2018 року позивачу державним нотаріусом Ужгородської районної нотаріальної контори видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку кадастровий номер :12:014:0022 за адресою АДРЕСА_1 реєстраційний номер НОМЕР_3 площею 0,1230га, яке зареєстроване в реєстрі за номером 2-400 номер спадкової справи у нотаріуса 255/2017 у реєстрі 61202652 номер свідоцтва у реєстрі 63006167 на бланку ННК626771 у першій черзі спадкування за заповітом. Цього ж дня 18.09.2018 року речові права на земельну ділянку зареєстровані за позивачкою державним реєстратором на підставі рішення 43059955 від 18.09.2018 року на праві приватної власності на підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 138150169 від 18.09.2018 року. Однак, цього ж дня 18.09.2018 року державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Мешко Т.М. винесена №537 про відмову у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 на житловий будинок, розташований на вказаній земельній ділянці з підстави того, що не надані правовстановлювальні документи про належність будинку спадкодавцю, які з причин вказаних вище не були оформлені спадкодавцем. Згідно довідки виконкому Оноківської сільської ради №2300 від 01.09.2017 року на день смерті зі спадкодавцем проживали 6 осіб, з яких троє - правнуки, одна повнолітня онука та повнолітня невістка - відтак вони не перебувають в числі спадкоємців першої черги, якою є позивачка, а зареєстрований син спадкодавця ОСОБА_3 1964 року народження - відтак не зазначений у заповіті та не був непрацездатним за віком на момент відкриття спадщини (53 роки), а тому не має права на спадкування за матір`ю. У справі 308/3138/19 рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.07.2019 року було визнане право власності позивачки на спірний будинок в порядку спадкування. Відповідач ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12.07.2019 року з підстави того, що йому належить на праві спадкування 1/2 частина спірного будинку. Постановою Закарпатського апеляційного суду від 27.01.2021 року рішення суду першої інстанції скасоване з підстави порушення спадкових прав відповідача. Постанова апеляційного суду набула законної сили 27.01.2021 року. Спірний будинок було збудовано до 01.07.2004 року, то державна реєстрація прав на нього не була обов`язковою, а відтак виникнення права власності на нього не залежить від державної реєстрації. Крім того, порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз`яснюється: оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідач як такий, що проживав з батьком позивачки на момент смерті фактично прийняв у рівній частці з ОСОБА_10 спадщину (у виді 1/2 частки у праві спільної сумісної власності) - таким чином частка відповідача у спірному будинку має складати 1/2 від 1/2 частини = 1/4 частина - а решта = 1/2 частина як частина спільної сумісної власності та 1/4 частина успадкована за раніше померлим чоловіком - разом 3/4 частини спірного будинку належали спадкодавиці ОСОБА_11 , за якою це майно успадкувала позивачка на підставі заповіту. Відтак право позивачки підлягає до захисту судом.

З урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 13.05.2021 представник позивача просив визнати за ОСОБА_2 право власності (в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 1939 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на 3/4 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.06.2021 прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , до Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог Ужгородська районна державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та об`єднано його в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Ужгородська районна державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно.

В обгрунтування зустрічної позовної заяви вказує, що ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 78 років. 20 грудня 2019 р. ОСОБА_12 після отримання рішення Ужгородського міськрайонного суду в цивільній справі № 308/3138/19 за позовом ОСОБА_2 до Оноківської сільської ради Ужгородського району про визнання права власності в порядку спадкування та ознайомлення з матеріалами цієї справи, стало відомо про існування заповіту ОСОБА_7 від 18 травня 2017 р. Відповідно до заповіту від 18 травня 2017 р., посвідченого секретарем виконкому Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області Бабідорич М.П. ОСОБА_7 заповіла все своє майно своїй дочці, ОСОБА_12 вважає заповіт недійсним, оскільки мати тривало хворіла, перенесла декілька інсультів, мала церебральний параліч, гіпертонічну хворобу 3 ступеню, афазію, у зв`язку з чим не мала змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій та не могла його підписати, такий вчинений іншою особою, у такому не зазначено місце народження заповідачки, записаний зі слів ОСОБА_7 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Вважає, що при складані заповіту порушено вимоги ст. 1253 ЦК України щодо необхідності присутності свідків, коли заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт.

03.12.2021 представник третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_1 адвокат Дубровська О.М. подала позовну заяву про визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02.06.2022 прийнято позовну заяву третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_3 до першого відповідача - ОСОБА_2 , другого відповідача - Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним.

В обгрунтування позовної заяви третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 зазначено, що ОСОБА_7 , що є матір`ю ОСОБА_12 та ОСОБА_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_6 у віці 78 років. 24 березня 2014 р. ОСОБА_7 склала заповіт на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Цей заповіт посвідчено секретарем виконкому Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області Бабідорич М.П. 24 березня 2014 р. о 13 од.35 хв. 12 жовтня 2021 р. ОСОБА_1 встало відомо про існування заповіту ОСОБА_7 від 18 травня 2017 р., посвідченого секретарем виконкому Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області Бабідорич М.П., відповідно до якого ОСОБА_7 заповіла все своє майно своїй дочці ОСОБА_2 . ОСОБА_1 вважає, що заповіт ОСОБА_7 , складений на користь ОСОБА_13 є недійсним, оскільки ОСОБА_7 на час складання цього заповіту перенесла декілька інсультів, мала церебральний параліч, гіпертонічну хвороба 3 ступеню, афазію, у зв`язку із чим не мала змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій та не могла його підписати. ОСОБА_1 вважає, що підпис на заповіті від 18 травня 2017 р. вчинений від імені ОСОБА_7 іншою особою. Порядок складення заповіту регламентований главою 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 1, згідно якої, нотаріус посвідчує заповіти фізичних осіб з повного цивільною дієздатністю, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу (належній посадовій особі). Посвідчення заповіту через представників не допускається. У заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. Всупереч зазначеному Порядку місце народження заповідачки ОСОБА_7 в заповіті не зазначено. Оспорюваний заповіт було записано, як зазначено в заповіті, зі слів ОСОБА_7 за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (комп`ютера). Заповіт перед підписанням було прочитано заповідачці вголос, про що відображено в його тексті. За приписами ст. 1248 ЦК нотаріус (відповідна посадова особа) посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на спадкове майно - задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності (в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 , 1939 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 ) на 1/2 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до першого відповідача - ОСОБА_2 , другого відповідача - Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Ужгородська районна державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, треті особи без самостійних вимог: ОСОБА_3 , Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним - відмовлено.

Вирішено питання по судовим витратам.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Б. Б., просить скасувати рішення в частині часткового задоволення первісного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, та в частині відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним, прийняти нову постанову по справі, якою задовольнити позовні вимоги третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 в повному обсязі, у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити в поному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст.89,263 ЦПК України належним чином не перевірив доводи третьої особи, яка заявляла самостійні вимоги та не надав належну оцінку наданим на їх підтвердження доказам, та необґрунтовано відмовив у задоволенні позову третьої особи ОСОБА_1 і помилково задовольнив первісний позов ОСОБА_2 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржено.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Бобонич Н.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

В судовому засіданні представник апелянта - адвокат Бойко Б.Б. підтримав подану апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Бобонич Н.В. у судовому засіданні заперечила в подану апеляцію, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, які з`явилися у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що така не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Предметом даного апеляційного перегляду, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України, є рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення первісного позову ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, та в частині відмови у задоволенні позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним. В іншій частині рішення суду не оскаржено та не переглядається судом апеляційної інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.ч.1, 5-7ст 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Судом установлено та вбачається із матеріалів справи, що рішенням виконавчого комітету Ужгородської районної ради народних депутатів від 09.08.1989 № 121 «Про оформлення права власності на житлові будинки, які належать громадянам с. Оноківці та Оріховиця», ухваленим на підставі рішення Оноківської сільської ради від 20.07.1989 № 39 «Про оформлення права власності на житлові будинки у селах Оноківці та Оріховиця», зобов`язано Ужгородське міжміське БТІ провести реєстрацію будинків згідно списку, де під № 79 зазначено оформити право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 та видати свідоцтво про право власності ОСОБА_4 .

На будинковолодіння по АДРЕСА_1 на замовника ОСОБА_14 був виготовлений технічний паспорт інвентаризаційна справа 1339, а також за інвентаризаційною справою №159 на ОСОБА_2 було видано технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 , виготовлений станом на 12.04.2019, всього під забудовою житловий будинок 254,1 кв.м, під основною будівлею 131,1 кв. м, під господарськими, допоміжними будівлями і спорудами 123,0 кв.м.

За даними виписки з погосподарської книги за 1955-1957 рр. за ОСОБА_15 , 1896 р.н., особовий рахунок НОМЕР_4 , в по господарській книзі №13, сторінка 81, був закріплений житловий будинок в АДРЕСА_2 , рік забудови 1952.

Згідно з доданою копією повторно виданого свідоцтва про смерть серії НОМЕР_5 ОСОБА_16 , такий помер ІНФОРМАЦІЯ_8 . Згідно з доданою копією повторно виданого свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 ОСОБА_17 , така померла ІНФОРМАЦІЯ_9 .

Згідно з архівною довідкою Державного архіву Закарпатської області від 06.02.2020 №М-174/01-33 в документах архіву є дані про те, що ОСОБА_18 народився ІНФОРМАЦІЯ_10 , про що в книгу реєстрації актів про народження с. Оріховиця Ужгородського району внесено відповідний запис № 44 від 20 липня 1934 року. Місце народження - с. Оріховиця Ужгородського району. Батько- ОСОБА_19 , мати - ОСОБА_20 .

Згідно з витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №4 ОСОБА_21 15.09.1956 року було укладено шлюб з ОСОБА_22 .

Тобто, ОСОБА_15 та ОСОБА_23 були батьками ОСОБА_5 , який одружився з ОСОБА_24 .

Згідно з доданою копією повторно виданого свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 ОСОБА_4 , такий помер ІНФОРМАЦІЯ_11 , такий спадкував майно після смерті своїх батьків ОСОБА_15 та ОСОБА_17 .

Позивачка - ОСОБА_25 народилася ІНФОРМАЦІЯ_12 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 , змінила прізвище на ОСОБА_9 у зв`язку з укладенням шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_9 .

Мати позивачки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_10 , виданого виконкомом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області.

Згідно з довідкою виконавчого комітету Оноківської сільської ради від 29.06.2017 №1173 ОСОБА_7 поховала ОСОБА_2 .

Братом позивачки - відповідачем за первісним позовом є ОСОБА_3 , про що подано копію свідоцтва про народження НОМЕР_11 .

Згідно з довідкою виконавчого комітету Оноківської сільської ради №2300 на час смерті ОСОБА_7 з нею за адресою: АДРЕСА_1 були зареєстровані та проживали: ОСОБА_3 - син, ОСОБА_26 - невістка, ОСОБА_27 - онука, ОСОБА_28 - правнук, ОСОБА_29 - правнучка, ОСОБА_30 - правнучка.

19.06.2014 виконавчий комітет Оноківської сільської ради видав для подання в нотаріальну контору довідку № 1203, в якій зафіксовано, що на день смерті ОСОБА_31 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_11 , в АДРЕСА_1 проживали і були зареєстровані: ОСОБА_7 - дружина, 1936 р.н.; ОСОБА_3 (з довідці - «ОСОБА_3») - син, 1964 р.н.; ОСОБА_32 - внучка, 1988 р.н.; ОСОБА_33 - невістка, 1968 р.н.

У зазначених вище документах прізвище ОСОБА_34 зазначалося по різному: ОСОБА_34 та ОСОБА_34 .

ОСОБА_4 і ОСОБА_7 були батьками: ОСОБА_9 (до укладення 06.07.1977 шлюбу та зміни прізвища ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_13 .

Після смерті чоловіка ОСОБА_4 , спадкоємцями майна стали дружина - ОСОБА_7 та син ОСОБА_3 .

Згідно із поданим заповітом від 24.03.2014 року, посвідченим ОСОБА_43, секретарем виконавчого комітету Оноківської сільської ради за номером у реєстрі 309 ОСОБА_7 заповіла усе своє майно, де б воно не було, де б воно не знаходилось, в чому б воно не заключалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно із поданим заповітом від 18.05.2017 року, посвідченим ОСОБА_43, секретарем виконавчого комітету Оноківської сільської ради за номером у реєстрі 34, ОСОБА_7 заповіла усе своє майно, де б воно не було, де б воно не знаходилось, в чому б воно не заключалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №53341924 спадкоємцем ОСОБА_7 визнана ОСОБА_2 .

Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18.09.2018, номер спадкової справи 255/2017, зареєстровано в реєстрі 2-400, ОСОБА_37 , державний нотаріус Ужгородської районної державної нотаріальної контори, на підставі заповіту, посвідченого Оноківською сільською радою Ужгородського району Закарпатської області від 18 травня 2017 року за реєстровим номером 34, видала свідоцтво ОСОБА_2 , 1957 року народження, податковий номер НОМЕР_12 , яка проживає в АДРЕСА_3 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: приватизованої земельної ділянки, належної померлій ОСОБА_7 , на праві власності, що підтверджується на підставі Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, зареєстрованої державним реєстратором Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області Коцан М.М. від 19.04.2016 року номер інформаційної довідки 138121831, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 48, номер запису про право власності: 14234977. Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку НВ-018, виданого 10 вересня 2018 року Управлінням Держземагентства в Ужгородському районі, кадастровий номер земельної ділянки: :12:014:0022; місце розташування: АДРЕСА_1 ; цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); площа земельної ділянки 0,1230 га.; відомості про обмеження у використанні земельної ділянки: охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи площею 0,0043 га.

Згідно з постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.09.2018 Мешко Тетяна Миколаївна, державний нотаріус Ужгородської районної державної нотаріальної контори, при подачі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_14 , після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 - ОСОБА_7 заяви на видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_5 - ОСОБА_7 на житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 , їй відмовлено у видачі свідоцтва на право на спадщину за заповітом на житловий будинок, у зв`язку з тим, що спадкоємцем ( ОСОБА_2 ) не подано правовстановлювальних документів про належність даного спадкодавцеві ОСОБА_7

Згідно із ч. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Спадкові відносини виникають з моменту відкриття спадщини. Як ч. 2 ст. 1220 ЦК України, так і ст. 525 ЦК України 1963 визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Також як роз`яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Отже за змістом указаних норм відносини спадкування регулюються нормами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК України 1963 року.

Як було зазначено, що ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_15 , а тому саме цей момент слід вважати часом відкриття спадщини і до правовідносин щодо спадкування за ОСОБА_4 застосовуються норми ЦК України 1963 року.

Відповідно до ст. 524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з ст. 525 ЦК України 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею ст. 527 ЦК України 1963 року визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в

рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки

(усиновителі) померлого.(ст.529 ЦК України 1963 року)

Статтею 548 ЦК України 1963 року визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно з ст. 549 ЦК України 1963 року визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відмова від спадщини має правове значення лише в разі вчинення її протягом шести місяців з часу відкриття спадщини (ст. 553 ЦК Української РСР (1963 р.).

Матеріалами справи доведено, що на час смерті ОСОБА_4 його спадкоємцями першої черги за законом були ОСОБА_7 (дружина) і ОСОБА_3 (син), які прийняли спадщину шляхом вступу у фактичне управління або володіння спадковим майном.

Згідно з поданою випискою з погосподарської книги за 1955-1957 рр. за ОСОБА_15 , 1896 р.н., (батьком ОСОБА_7 ) особовий рахунок НОМЕР_4 , в по господарській книзі №13, сторінка 81, був закріплений житловий будинок в АДРЕСА_2 , рік забудови 1952. Однак, у даній довідці вказано адресу: АДРЕСА_2 , що є відмінною від вказаної у позовній заяві - АДРЕСА_1 . За спливом часу у назви вулиць, номери могли вноситись зміни, а доказів наявності іншого майна у спадкодавця суду не надано.

Згідно з доданим рішенням виконавчого комітету Ужгородської районної ради народних депутатів від 09.08.1989 № 121 зобов`язано Ужгородське міжміське БТІ провести реєстрацію будинків згідно списку, де під № 79 зазначено оформити право власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами в АДРЕСА_1 та видати свідоцтво про право власності ОСОБА_4 як спадкоємця ОСОБА_38 та ОСОБА_39 , та видати свідоцтво про право власності ОСОБА_4 , однак у зв`язку з його смертю ІНФОРМАЦІЯ_11 такий не завершив оформлення права власності на вказаний житловий будинок, спадщину за ним прийняла його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_12 (відповідач за первісним позовом), які проживали разом зі спадкодавцем на момент його смерті, отримавши право на спадкового майна.

Згідно заповіту від 24.03.2014, посвідченим ОСОБА_43, секретарем виконавчого комітету Оноківської сільської ради, ОСОБА_7 заповіла усе своє майно, що буде належати на день смерті ОСОБА_1 .

Згідно заповіту від 18.05.2017, посвідченим ОСОБА_43, секретарем виконавчого комітету Оноківської сільської ради , ОСОБА_7 заповіла усе своє майно, що буде належати на день смерті ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України.

Згідно із ст 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 1248 ЦК України нотаріус (відповідна посадова особа) посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. (ст.1251 ЦК України)

Згідно із ч.ч. 1-4 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч.1,2.4 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.( ч. 1 ст. 215 ЦК України).

Згідно із ч.ч.1-3 ст. 203 ЦК України, якою врегульовано загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складенні особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).

Як вбачається із роз`яснень, викладених у ч.2 п.16, ч.2 п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 - заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочин, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складення заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судову-психіатричну експертизу.

Оспорючи заповіт спадкодавця ОСОБА_7 від 18.05.2017 року на користь своєї доньки ОСОБА_2 , ОСОБА_1 посилається на те, що на час його складення ОСОБА_7 перенесла декілька інсультів, мала церебральний параліч, гіпертонічн хворобу 3 ступеню, афазію у зв`язку з чим не могла змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій та не могла його підписти, а підпис у заповіті вчинений від імені ОСОБА_7 іншої особою.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує заявлений позов, не подав жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, а його доводи спростовуються матеріалами справи.

Із заповіту від 18.05.2017 вбачається, що такий складений у письмовій формі із заначенням місця і часу його складання; заповіт складено та підписано заповідачем у двох примірниках; на прохання заповідача заповіт записано за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У заповіті наявний підпис ОСОБА_7 та вказано, що заповіт записаний з її слів та прочитаний їй вголос до його підписання. Заповіт посвідчено секретарем Оноківської міської ради ОСОБА_43, зареєстрований у реєстрі за №34.

Показаннями допитаних судом першої інстанції свідків ОСОБА_40 , ОСОБА_41 стверджено, що секретар ОСОБА_42 приходила до ОСОБА_7 посвідчувати заповіт, ОСОБА_7 до останньої хвилини буда у свідомості.

Допита судом першої інстанції в якості свідка секретар виконавчого комітету Оноківської сільської ради ОСОБА_43 , яка посвідчувала заповіт, пояснила, що заповідач ОСОБА_7 була при розумі, прочитала заповіт та підписла його. Волевиявлення заповідача ОСОБА_7 було вільним і відповідало його волі.

У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 674/461/16-ц зроблено висновок, що «Підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого у письмовій формі. Наявінсть підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внасідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або уповноваженими особами».

Третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_1 не подав жодних доказів, які б підтверджували, що підпис у оспорюваному заповіті вчинений не заповідачем ОСОБА_7 , а також доказів того, що внаслідок перенесениих та наявних захворювань ОСОБА_7 , на момент укладення заповіту, вона не могла змоги правильно сприйняти та усвідомити значення своїх дій.

З врахуванням вищевикладених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків про часткове задоволення позову ОСОБА_2 про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7 на 1/2 частини житлового будинку в АДРЕСА_1 та про відмову у позові третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту від 18.05.2017.

Таким чином, суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно і всебічно дослідив наявні у справі докази, та дав їм належну правову оцінку.

Доводи апеляційної скарги встановлених судом першої інстанції обставин не спростовують, не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Підстав для зміни чи скасування рішення суду не має.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З врахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Бойко Богдан Богданович, залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 липня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 06 червня 2025 року .

Головуючий:

Судді: