Провадження № 2/201/798/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

11 червня 2025 року Соборний районний суд

міста Дніпра

у складі: головуючого судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Максимовій О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту постійного проживання та перебування на утриманні,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позиції позивача.

30 жовтня 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту постійного проживання та перебування на утриманні.

В обґрунтування позовних вимог позивачка послалася на те, що вона є дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьки ОСОБА_2 померли, а з дружиною ОСОБА_3 , матір`ю позивачки, він розірвав шлюб 04 травня 2005 р. Повтоно у шлюбі не був. Починаючи з повноліття позивачка постійно проживала зі своїм батьком ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Вихованням та утримання неповнолітньої позивачки займався її батько ОСОБА_2 , а її мати ОСОБА_3 проживала окремо від них і вихованням не займалася. З набуттям повноліття у 2008 році, позивачка продовжувала проживати разом із батьком ОСОБА_2 аж до призову його за мобілізацією до Збройних Сил України у вересні 2022 року. У 2010 році у позивачці народилася дитина ОСОБА_4 . Оскільки позивачка не перебувала у шлюбі і була матір`ю-одиначкою, ОСОБА_2 надав свою згоду записати у свідоцтво про народження дитини батьком себе. Надалі ОСОБА_2 став утримувати не тільки позивачку, а ще й її дочку, які всі разом проживали з ним. Позивачка ніколи працевлаштована не була, ніде не працювала, у шлюбі ніколи не перебула і не перебуває, аліменти на дитину не отримує. Після призову за мобілізацією до Збройних Сил України ОСОБА_2 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , яка приймала участь у заходах з національної безпеки і оборони, спрямованих на забезпечення національної безпеки та оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації. У цей період ОСОБА_2 продовжував утримував позивачку, переказуючи їй грошові кошти. На початку листопада 2022 року позивачка отримала від ІНФОРМАЦІЯ_2 повідомлення, що її батько ОСОБА_2 зник безвісті 24 жовтня 2022 року під час виконання бойового завдання поблизу населеного пункту Спірне Донецької області. У відповідності до положень п. 6 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правових захист військовослужбовців та членів їх сімей», Постанови Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 р. № 884, якою затверджено Порядок виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, позивачка звернулася до командування військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату коштів належних її батьку ОСОБА_2 , який зник безвісті 24.10.2022 р. За повідомленням командування військової частини НОМЕР_1 позивачці а повідомлено, що в наданих заявницею документах на виплату коштів належних зниклому безвісті її батьку, відсутні документи які підтверджують перебування заявниці на утриманні батька. Рекомендовано звернутися до суду про встановлення факту перебування заявниці на утримання її батька.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 31 жовтня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С.

Ухвалою судді від 04 листопада 2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі.

Ухвалою судді від 20 лютого 2025 року було закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою судді від 27 березня 2025 року було витребувано у Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах умісті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) інформацію про повторне перебування у шлюбі після розірвання шлюбу з 2005 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , та зареєстрованих його дітей.

20 травня 2025 року з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах умісті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) до суду надійшла запитувана інформація.

Представник позивача надав до суду заяву, у якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач клопотань і відзиву на позовну заяву суду не надав, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК.

Фактичні обставини, встановлені судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про народження від 17.07.1990 р. серії НОМЕР_3 позивач ОСОБА_1 , є дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно Свідоцтва про розірвання шлюбу від 17.05.20205 р. серії НОМЕР_4 , шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано 04 травня 2005 року.

У відповідності до Свідоцтва про народження НОМЕР_5 від 02.08.1965 р., батьками ОСОБА_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_6 від 20.12.2001 р., ОСОБА_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Згідно Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7 від 08.05.2009 р., ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно повідомлення Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах умісті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повторно у шлюбі не перебував, виявлено запис про народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , де батьком зазначено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Інших записів про народження дітей у ОСОБА_2 не виявлено.

Згідно наказу (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 від 10.10.2022 року №284, солдат ОСОБА_2 , який прибув з ІНФОРМАЦІЯ_2 , був призваний на військову службу 16.09.2022 року відповідно до Указу Президента від 24.02.2022 року №69/2022 і зарахований на посаду стрільця-санітара 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 3 механічної роти НОМЕР_8 механізованого батальйону для виконання бойових завдань.

У відповідності до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 14.08.2023 року №2940 «Про підсумки службового розслідування по факту зникнення безвісті солдата ОСОБА_6 та втрати військового майна НОМЕР_8 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 » встановлено, що 24 жовтня 2022 року солдат ОСОБА_6 згідно бойового розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 від 20.07.2022 р. №483 знаходився поблизу населеного пункту Спірне Донецької області. Під час бою із застосуванням танків та ствольної артилерії з боку окупаційних підрозділів Російської Федерації солдат ОСОБА_6 зник безвісті. У зв`язку з активними бойовими діями солдата ОСОБА_6 знайти не вдалося. Після завершення бою, евакуації поранених та загиблих здійснено перевірку особового складу, в результаті чого встановлена відсутність солдата ОСОБА_2 стрільця-санітара 3 механізованого відділення 1 механізованого взводу 3 механічної роти НОМЕР_8 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 . Враховуючи факт суб`єктивного сприйняття зникнення солдата ОСОБА_6 іншими військовослужбовцями, відсутність будь-яких об`єктивних даних щодо його смерті, слід прийти до висновку, що вказаного військовослужбовця необхідно вважати безвісті відсутнім.

У відповідності до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідування, внесено відомості про кримінальна провадження № 0001086 від 01.11.2022 року за ознаками ч. 1 ст. 115 КК України, на підставі заяви ОСОБА_1 про те, що 24.10.2022 року під час вторгнення військ на територію України під час несення служби зник безвісті військовослужбовець військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Згідно повідомлення командування військової частини НОМЕР_1 від 07.11.2023 р., від 11.12.2023 р., від 24.04.2024 р., підтверджено факт зникнення безвісті батька позивачці - військовослужбовця ОСОБА_2 , та повідомлено, що в наданих заявницею документах на виплату коштів належних зниклому безвісті її батьку, відсутні документи які підтверджують перебування заявниці на утриманні батька. Рекомендовано звернутися до суду про встановлення факту перебування заявниці на утримання її батька.

Згідно акту від 08.10.2023 р., складеного ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 - сусідами за місцем проживання ОСОБА_2 , зазначається, що вони підтверджують що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 мешкала з батьком в його квартирі за адресою АДРЕСА_1 .

У відповідності до довідки форми ОК-7, виданою Пенсійним фондом України убачається, що ОСОБА_1 у 2011, 2012, 2013, 2019 рр. мала дохід від управління соціального захисту населення Соборної районної у місті Дніпрі ради та від Дніпровського міського центру зайнятості. Наявність інших доходів у довідці не зазначено.

Згідно Свідоцтва про народження серії НОМЕР_9 від 21.05.2010 р. та витягу від 25.05.2022 р. за №7 з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зазначені: матір`ю - ОСОБА_1 , батьком - ОСОБА_2 . Відомості про батька записані відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, яка передбачає, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно платіжних доручень від 24.02.2022 р., від 01.06.2022 р., 16.09.2022 р., 13.10.2022 р. убачається про перерахування грошових коштів від ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до заяв свідків ОСОБА_10 від 12.02.2025 р., ОСОБА_11 від 12.02.2025 р., ОСОБА_12 від 12.02.2025 р., ОСОБА_13 від 12.02.2025 р., ОСОБА_14 від 17.02.2025 р., ОСОБА_15 від 19.02.2025 р., до наданих до суду п порядку ст.. 69 ЦПК України і посвідчених приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 постійно проживала разом із своїм батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та перебувала на його утриманні з моменту повноліття з 28 червня 2008 року до зникнення її батька безвісті 24 жовтня 2022 року.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом. мають взаємні права та обов`язки.

Тобто, виходячи з аналізу вказаної норми Сімейного кодексу України, сім`єю є соціальна група, яка складається з людей, які зазвичай перебувають у шлюбі, їхніх дітей (власних або прийомних) та інших осіб, поєднаних родинними зв`язками з подружжям, кровних родичів, і здійснює свою життєдіяльність на основі спільного економічного, побутового, морально-психологічного укладу, взаємної відповідальності, виховання дітей.

Згідно зі ст. 38 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідне положення міститься у постанові КЦС ВС від 23 квітня 2020 року по справі № 686/8440/16-й.

Конституційний Суд України в рішенні від 03 червня 1999 року у справі № 1-8/99 (№ 5-рп/99) роз`яснив, що під членом сім`ї військовослужбовця треба розуміти особу, пов`язану кровними (родинними) зв`язками або шлюбними відносинами; постійним проживанням з військовослужбовцем, веденням з ним спільного господарства. До кола членів сім`ї військовослужбовця належать його (її) дружина (чоловік), їх діти і батьки. Діти є членами сім`ї незалежно від того, чи є це діти будь-кого з подружжя, спільні або усиновлені, народжені у шлюбі або позашлюбні. Членами сім`ї військовослужбовця можуть бути визнані й інші особи за умов постійного проживання разом з суб`єктом права на пільги і ведення з ним спільного господарства, тобто не лише його (її) близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід, баба), але й інші родичі або особи, які не перебувають з військовослужбовцем у безпосередніх родинних зв`язках (неповнорідні брати, сестри; зять, невістка; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки та інші). Членом сім`ї, що перебуває на утриманні військовослужбовця є та з визначених у пункті 1 цього Рішення особа, що перебуває на повному утриманні військовослужбовця або одержує від нього допомогу, яка є для неї постійним і основним джерелом засобів до існування.

Крім того Конституційний суд України у своєму рішенні зазначив, що обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат; спільний бюджет: спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставини, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19).

Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», передбачено, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання.

Утримання може полягати у систематичній грошовій допомозі у виді витрат на утримання житла, його ремонті, сплату комунальних платежів, купівлі продуктів харчування, речей першої необхідності тощо. Тому, отримання заявником інших виплат не можуть бути перешкодою для визнання факту перебування його на утриманні.

Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги померлого. Якщо крім допомоги, що надавалася померлим, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що померлий виконував обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку померлого та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 592/17552/18, від 22 жовтня 2020 року у справі № 210/343/19, від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17, від 27 червня 2018 року у справі № 210/2422/16-ц.

Оцінюючи у сукупності досліджені судом докази, беручі до уваги пояснення свідків суд вважає доведеним факт постійного проживання позивачці ОСОБА_1 разом із її батьком - ОСОБА_2 та перебування її на утриманні її батька, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 у період з 28 червня 2008 року (досягнення повноліття) по ІНФОРМАЦІЯ_11 (до зникнення безвісті).

Статтею 129-1 Конституції України визначено: Суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v.UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики суд уважає наведене обґрунтування цього рішення достатнім.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про встановлення факту постійного проживання та перебування на утриманні - задовольнити.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 (реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_10 ) разом із її батьком - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (реєстраційний номер облікової карти платника податків НОМЕР_2 ) та перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 на утриманні її батька, військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у період з 28 червня 2008 року по 24 жовтня 2022 року.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_11 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_10 ) судовий збір в сумі 968,96 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. ст. 223, 232 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача про перегляд заочного рішення, яка може бути подана відповідачем протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення.

Заочне рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя Федоріщев С.С.