КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №757/6355/24 Головуючий у І інстанції - Матійчук Г.О.
апеляційне провадження №22-ц/824/8942/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Міністерства економіки України на рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року

у справі за позовом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи до Міністерства економіки України про стягнення майнової шкоди у порядку регресу,-

установив:

У лютому 2024 року представник Державної інноваційної фінансово-кредитної установи - Міхальов А.О. звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до Міністерства економіки України про стягнення майнової шкоди у порядку регресу.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, правонаступником якого є Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, від 16 червня 2016 року №16 ОСОБА_1 призначено на посаду голови Державної інноваційної фінансово-кредитної установи.

На підставі зазначеного наказу ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків Голови правління ДІФКУ з 21 червня 2016 року.

Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17 лютого 2020 року №36-п ОСОБА_1 звільнено з посади голови правління ДІФКУ 17 лютого 2020 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року, справа №760/23219/20, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року, визнано незаконним наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17 лютого 2020 року №36-п про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління ДІФКУ, а також стягнуто з Установи на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу 264007, 39 грн.

Постановами Шевченківського відділу ДВС у місті Києві від 21 липня 2022 року відкрито виконавче провадження (ВП 69465980) про примусове стягнення 264007, 39 грн., на підставі виконавчого листа №760/23219/20, виданого 06 липня 2022 року Солом`янським районним судом м. Києва, а також 26400, 73 грн. виконавчого збору та 300 грн. мінімальні витрати виконавчого провадження, що загалом становить 290708, 12 грн.

Вказані кошти стягнуті з рахунку Установи 30 січня 2023 року, що підтверджується платіжною інструкцією №69465980.

Таким чином, на виконання рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року, справа №760/23219/20, з рахунку Державної інноваційної фінансово-кредитної установи стягнуто 290708, 12 грн.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року №504 та постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2021 року №547 Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України перейменовано на Міністерство економіки України.

Вважає, що оскільки саме відповідач виніс наказ від 17 лютого 2020 року №36-п про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління ДІФКУ, який було скасовано рішенням суду, то відповідач, як винна у незаконному звільненні особа, зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну ДІФКУ у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Просив суд, стягнути з Міністерства економіки України на користь Державної інноваційної фінансово-кредитної установи шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 290708, 12 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року зазначений вище позов задоволено.

Стягнуто з Міністерства економіки України на користь Державної інноваційної фінансово-кредитної установи шкоду, заподіяну у зв`язку з оплатою ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 290708, 12 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерства економіки України подало апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що спір фактично виник між державними інституціями у площині правовідносин, щодо здійснення поточного керівництва діяльності Установи: орган державної влади (Уряд) прийняв рішення про призначення на посаду голови правління Установи (позивача), після чого орган державної влади (Міністерство) звільнило з посади голову правління Установи (позивача).

Держава у даному спорі хоча й виступає в особі різних суб`єктів (орган управління, державний орган), проте даний спір зводиться до спору держави самої з собою.

Об`єкт державної власності (позивач) судиться з державним органом, який вчинив свої дії на основі рішення іншого державного органу.

Чинним законодавством не передбачено можливість об`єкта державної власності оскаржувати дії Мінекономіки, які вчинені на підставі рішення суб`єкта управління об`єктом державної власності.

Положення Законів України «Про управління об`єктами державної власності» взагалі не передбачають можливості Державної організація (установи, закладу) в даному випадку - Державної інноваційної фінансово-кредитної установи оскаржувати рішення вищого органу управління, які б негативні наслідки для Установи таке рішення не мало.

Вказує про те, що регресне зобов`язання виникає лише у випадках, передбачених законом, і має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання.

Наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову, а відтак позовні вимоги є необґрунтованим, безпідставним та такими, що не можуть бути задоволені судом.

Просило суд, скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

На вказану апеляційну скаргу Державна інноваційна фінансово-кредитна установа подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що спірні відносини склалися між сторонами з приводу відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу зі службової особи внаслідок незаконного звільнення працівника.

Вказує, що на час дії спірних відносин воно, ДІФКУ, належало до сфери управління Міністерство економіки України, тобто, органом управління майном, який призначає на посаду та звільняє з посади голову правління Установи, укладає та розриває з ним контракт, було Міністерство економіки України.

Таким чином, оскаржуване рішення є обґрунтованим, ухвалено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, та на підставі підтверджених доказів, які були досліджені в судовому засіданні.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, правонаступником якого є Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, від 16 червня 2016 року №16 ОСОБА_1 призначено на посаду голови Державної інноваційної фінансово-кредитної установи.

На підставі зазначеного наказу ОСОБА_1 приступив до виконання обов`язків Голови правління ДІФКУ з 21 червня 2016 року.

Наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17 лютого 2020 року №36-п ОСОБА_1 звільнено з посади голови правління ДІФКУ 17 лютого 2020 року.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року, справа №760/23219/20, позов ОСОБА_1 до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України, третя особа: Київська міська державна адміністрація, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу - задоволено частково, визнано незаконним наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17 лютого 2020 року №36-п про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи; стягнуто з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу 264007, 39 грн.; в іншій частині поданого позову - відмовлено; стягнуто із Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2640, 07 грн.; стягнуто з Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 січня 2023 року, справа №760/23219/20, апеляційну скаргу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи - залишено без задоволення, рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року - залишено без змін.

Постановою державного виконавця Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Гайнутдінової О.В. від 21 липня 2022 року відкрито виконавче провадження ВП №69465980 з примусового виконання виконаного листа №760/23219/20, виданого 06 липня 2022 року Солом`янським районним судом м. Києва, про стягнення із Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь ОСОБА_1 заборгованості у розмірі 264007, 39 грн.

21 липня 2022 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Гайнутдіновою О.В. винесено постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 26400, 73 грн. у ВП №69465980.

21 липня 2022 року державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Києві ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Гайнутдіновою О.В. винесено постанову про стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у розмірі 300 грн. у ВП №69465980.

30 січня 2023 року в рамках ВП №69465980 на підставі виконавчого листа №760/23219/20 стягнуто із Державної інноваційної фінансово-кредитної установи 290708, 12 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №69465980.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21 травня 2021 року №504 та постанови Кабінету Міністрів України від 31 травня 2021 року №547 Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України перейменовано на Міністерство економіки України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірні відносини склалися між сторонами з приводу відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу зі службової особи внаслідок незаконного звільнення працівника, а тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки саме відповідач виніс наказ від 17 лютого 2020 року №36-п про звільнення ОСОБА_1 з посади голови правління ДІФКУ, який було скасовано рішенням суду, то відповідач, як винна у незаконному звільненні особа, зобов`язаний відшкодувати шкоду, заподіяну позивачу у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнанняабо оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, службові особи, винні в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації.

Згідно зі ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду у постанові 20 травня 2020 року у справі №401/1387/17-ц, у постанові від 20 вересня 2023 року у справі №490/2518/22, що узгоджуються з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року №14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Частиною 5 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що преюдиційним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2021 року, справа №760/23219/20, яке набрало законної сили, встановлено незаконність наказу Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17 лютого 2020 року №36-п про звільнення ОСОБА_1 , стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу й ці обставини не підлягають доведенню.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач, як посадова особа, яка винна у незаконному звільненні працівника з роботи, має відшкодувати шкоду, заподіяну позивачу, у розмірі виплаченого ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що наявність судового рішення, за яким з потенційного регресанта ухвалено стягнути на користь потерпілого певну суму, не вважається достатньою підставою для пред`явлення регресного позову, а відтак позовні вимоги є необґрунтованим, безпідставним та такими, що не можуть бути задоволені судом, колегія суддів вважає безпідставними з огляду на вищезазначене.

Доводи апеляційної скарги про те, що спір фактично виник між державними інституціями у площині правовідносин, щодо здійснення поточного керівництва діяльності Установи, а чинним законодавством не передбачено можливість об`єкта державної власності оскаржувати дії Мінекономіки, які вчинені на підставі рішення суб`єкта управління об`єктом державної власності, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки, як встановлено, спірні відносини склалися між сторонами з приводу відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу зі службової особи внаслідок незаконного звільнення працівника, а не оскарження ДІФКУ рішення вищого органу управління.

Тобто, предметом позову в цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу без необхідності надання оцінки та встановлення неправомірності дій посадової особи (відповідача), відповідними діями якої така шкода завдана, оскільки неправомірність дій відповідача встановлена судовими рішеннями про незаконність звільнення особи із служби/роботи та додаткового правового аналізу не потребує. (Постанова Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі №658/28/21 (провадження №61-15142c21).

Також, п. 33. Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», визначено, що покладається на службову особу обов`язку відшкодувати шкоду підприємству, установі, організації, заподіяну у зв`язку з оплатою незаконно звільненому або переведеному працівникові.

При цьому слід враховувати, що при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи відзиву на позовну заяву.

При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, ухвалено обґрунтоване рішення про їх задоволення.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Міністерства економіки України залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 10 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 червня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба