ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 червня 2025 року

м. Харків

справа №629/5392/24

провадження № 22-ц/818/2534/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 - адвоката Ільченко Ірини Валентинівни до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року, постановленого під головуванням судді Каращука Т.О., -

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла представник ОСОБА_4 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому просила в порядку поділу майна спільної сумісної власності подружжя стягнути із ОСОБА_2 на її користь компенсацію в рахунок частки нежитлового вбудованого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1 653 591,50 грн та припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , залишивши його у власності відповідача.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року, позовні вимоги - задоволено частково. В порядку поділу майна спільної сумісної власності подружжя стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію в рахунок частки нежитлового вбудованого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1033 800, 00 грн. В іншій частині відмовлено. Залишено судовий збір у сумі 3028,00 грн, сплачений ОСОБА_1 при поданні позову, за позивачем. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави суму судового збору у розмірі 9 465, 30 грн. Судовий збір у розмірі 3857, 9 грн віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначає, що суд першої інстанції не врахував усі обставини справи. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що перебіг строків позовної давності був зупинений, а саме: через запровадження постановою КМУ від 11.03.2020 №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» на всій території України карантину, та прийняття Закону України від 30.03.2020 №540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02.04.2020 року, а також через набрання чинності 17.03.2022 року Закону України № 2120-IX від 15.03.2022 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України було доповнено пунктом 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. При цьому суд не встановив і не вказав у рішенні, коли саме розпочався сплин строків позовної давності, та коли саме закінчився, та чи своєчасно позивач звернувся з позовом до суду. Таким чином суд першої інстанції у своєму рішенні дійшов суперечливих висновків, які призвели до його юридичної невизначеності. Зазначає, що мотивувальної частини судового рішення неможливо зрозуміти, яке саме обґрунтування та норми закону підлягають застосуванню до спірних правовідносин, та що саме вирішив суд, розглянувши клопотання відповідача про застосування строку позовної давності та клопотання позивача про поновлення строків позовної давності. Окрім того, поділивши спільне майно подружжя шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації, суд першої інстанції одночасно не припинив право сумісної власності позивача на нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 160,5 кв.м. Вважає, що рішення суду в частині застосування строку позовної давності підлягає скасуванню, як таке, що є суперечливим, юридично невизначеним, не відповідаючим обставинам справи та правовим висновкам Верховного Суду щодо застосування строку позовної давності.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданим и доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що з 12 березня 2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦК України, продовжені на строк дії такого карантину, тому позовні вимоги заявлені в межах строку позовної давності. Також виходив з доведеності позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації вартості майна - в сумі 1033 800, 00 грн, а в частині припинення права спільної часткової власності, суд вважав за необхідне відмовити, оскільки відповідно до відомостей, зазначених в витязі, що був долучений до позову, право власності на спірне майно на даний час зареєстровано за відповідачем.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що що згідно з копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 (а.с.12), ОСОБА_1 в період з 08.12.2000 року по 07.10.2004 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Вказаний шлюб було розірвано, про що свідчить копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.14).

Під час перебування у шлюбі позивачем ОСОБА_2 , як підприємцем, було набуто у власність згідно договору купівлі-продажу № 6 від 14.03.2002 року нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 160,5 кв.м.(а.с.15-16).

Позивачем долучено до позову копію дублікату технічного паспорту на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 160,5 кв.м.(а.с.17-20).

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 , посилалась на те, що в період з 08.12.2000 року по 07.10.2004 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Лозова Лозівського міськрайонного управління юстиції Харківської області. Під час перебування у шлюбі позивачем ОСОБА_2 , як підприємцем, було набуто у власність згідно договору купівлі-продажу № 6 від 14.03.2002 року нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 160,5 кв.м., яке він використовує у підприємницькій діяльності. У липні 2002 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя, в якому, серед інших вимог, просила визнати за нею право власності на 1/2 частки нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду від 22 грудня 2009 року у справі №2-4/2009 визнано за ОСОБА_1 право власності на частку нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . На підставі вказаного судового рішення Лозівським бюро технічної інвентаризації 10.11.2010 року зареєстровано за позивачем право спільної часткової власності на вказаний об?єкт нерухомості. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду від 02 липня 2012 року скасовано заочне рішення Лозівського міськрайонного суду від 22 грудня 2009 року, справу призначено до розгляду в загальному порядку. Рішенням Лозівського міськрайонного суду від 09 квітня 2015 року відмовлено у задоволенні уточнених позовних вимог позивача щодо поділу нежитлової будівлі та визнання за нею права власності на 2/3 частки будівлі, натомість задоволено зустрічний позов відповідача та визнано нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 . Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року рішення Лозівського міськрайонного суду від 09 квітня 2015 року змінено в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ вбудованого нежитлового приміщення та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання спірного приміщення його особистою приватною власністю та в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання за нею в порядку поділу сумісного майна права власності на 2/3 частки нежитлового приміщення, а також відмовлено ОСОБА_2 у зустрічному позові про визнання нежитлового приміщення його особистою приватною власністю. Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що «нежитлове вбудоване приміщення №16-а/2 на мікрорайоні 2 у м. Лозова Харківської області є об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , але ОСОБА_5 має право вимоги виплати половини вартості цього майна, або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, тобто на компенсацію вартості 1/2 частини спірних нежитлових приміщень в порядку вимог ст.ст. 60, 71 СК України, оскільки підстав для відступлення від рівності часток при поділі майна подружжя, матеріали справи не містять. Оскільки ОСОБА_1 таких позовних вимог не заявляла, а заявила позов про право власності на нежитлове приміщення, слід відмовити у задоволенні цих вимог. У зв?язку з наведеним висновок районного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ вбудованого нежитлового приміщення та в частині задоволення позову ОСОБА_2 , про визнання права особистої приватної власності на вбудоване нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 є необґрунтованим та зробленим із неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 09 квітня 2015 року та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих вимог з інших підстав». Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року - без змін. Отже, за результатами судового розгляду вказаної справи апеляційний та касаційний суди встановили, що нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , є спільною сумісною власністю подружжя, а позивач має право в порядку поділу вказаного майна на компенсацію половини його вартості. Після ухвалення рішення касаційним судом відповідач неодноразово обіцяв у добровільному порядку виплатити позивачу половину вартості спірної будівлі та просив зачекати, оскільки у нього немає коштів. При цьому, на момент ухвалення постанови Верховним Судом державна реєстрація права на частку нежитлового приміщення за позивачкою не була анульована ні в реєстрі БТІ, ні в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить Витяг з вказаного реєстру. Крім того, у період з 2019 до 2023 року позивачка навіть сплачувала податок на нерухоме майно за частки спірної будівлі, що підтверджується відповідними платіжними квитанціями. Однак, коли у 2024 році позивачка не отримала податкове повідомлення-рішення про сплату податку, вона зателефонувала до структурного підрозділу податкового органу, де їй повідомили, що вона вже не значиться співвласником частини нежитлової будівлі. Так, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31.01.2020 року відповідач без відома позивача на підставі дублікату договору купівлі-продажу №97 від 29.01.2020 року, виданого приватним нотаріусом Лозівського міського нотаріального округу Харківської області Руденко Т.В., зареєстрував за собою право приватної власності на всю спірну будівлю, фактично всупереч означеним вище судовим рішенням, якими йому відмовлено у визнанні будівлі його особистою приватною власністю. На вимоги позивача сплатити їй половину вартості спірної нежитлової будівлі відповідач не реагує, тим самим порушуючи її права, у зв?язку із чим ОСОБА_1 змушена звернутися до суду.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тобто ст. 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Стаття 71 СК України, зокрема, визначає, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними; присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 299/2490/16-ц, від 04 жовтня 2023 року у справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно з частиною другою статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Зазначені вимоги Сімейного кодексу України кореспондуються з ч.3 ст.368 ЦК України майно, за якою набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов`язаннями пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте за час зареєстрованого шлюбу, за умови, що воно було придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

При цьому, у разі якщо майном користується приватний підприємець, то в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Матеріали справи свідчать про те, що заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22.12.2009 року у справі №2-4/2009 (а.с.21-24), позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, серед якого є і об?єкт торгівлі (колишня назва магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), що розташований в АДРЕСА_3 . було задоволено та визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на частини спірного обєкта торгівлі (колишня назва магазину ІНФОРМАЦІЯ_1 ), розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , по частині на кожного.

На підставі вказаного судового рішення Лозівським бюро технічної інвентаризації 10.11.2010 року зареєстровано за ОСОБА_1 право спільної часткової власності на вказаний об?єкт нерухомості (а.с.25).

З копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що право приватної спільної часткової власності Ширінської на частку спірної будівлі було зареєстровано 18.01.2019 року(а.с.38).

Ухвалою Лозівського міськрайонного суду від 02 липня 2012 року у справі №2025/3868/2012(а.с.26), заочне рішення Лозівського міськрайонного суду від 22 грудня 2009 року у справі № 2-4/2009 було скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду від 09 квітня 2015 року у справі №2025/3868/2012(а.с.27-29), вбачається, що ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні уточнених позовних вимог щодо поділу нежитлової будівлі та визнання за нею права власності на 2/3 частки будівлі, натомість задоволено зустрічний позов відповідача та визнано нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , особистою приватною власністю ОСОБА_2 .

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року(а.с.30-33), рішення Лозівського міськрайонного суду від 09 квітня 2015 року змінено в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про поділ вбудованого нежитлового приміщення та в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання спірного приміщення його особистою приватною власністю і в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання за нею в порядку поділу сумісного майна права власності на 2/3 частки нежитлового приміщення, а також відмовлено ОСОБА_2 у зустрічному позові про визнання нежитлового приміщення його особистою приватною власністю.

Вищевказане рішення апеляційного суду мотивовано тим, що нежитлове вбудоване приміщення №16-а/2 на мікрорайоні 2 у м. Лозова Харківської області є об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , але ОСОБА_5 має право вимоги про стягнення половини вартості цього майна (а не права власності на саме майно), або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, тобто на компенсацію вартості 1/2 частини спірних нежитлових приміщень в порядку вимог ст.ст. 60, 71 СК України. Тому в цій частині було ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог з інших підстав.

Представник відповідача у суді при розгляді даної справи не заперечував, що позовна давність за даними вимогами почалась з моменту ухвалення рішення Апеляційного суду Харківської облатсі від 20.04.2017 року

Посилання апелянта на те, що позивачем порушено строк позовної давності є безпідставним.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» 540-IX від 30 березня 2020 року розділ "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України доповнено, зокрема п. 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Вказаний Закон набрав законної сили з 02 квітня 2020 року та діяв до 30.06.2023 року.

Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм та період дії воєнного стану» доповнено, серед іншого, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, в якому пунктом 19 визначено, що в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259,362,559,681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином заявлені позовні вимоги подані в межах позовної давності з 20.04.2017 року, оскільки строк позовної давності за зазначений період продовжений Законом України від 15 березня 2022 року №2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм та період дії воєнного стану», який вже був чинним на момент скасування Закону України 540-IX від 30 березня 2020 року Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» .

Окрім того, відповідно до п.19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

У зв`язку з викладеним, починаючи з дня набрання чинності Закону України від 30.03.2020 № 540-IX, тобто з 02.04.2020 року діє положення про продовження строків позовної давності на період дії карантину та воєнного стану в Україні.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що позивачка звернулась з вказаним позовом в межах позовної давності.

Задовольняючі частково позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовано застосовував подовження строку позовної давності, оскільки Закон України № 540-IX від 30 березня 2020 року набрав законної сили 02 квітня 2020 року.

Тому підстав для відмови у задоволенні позову, у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності не вбачається.

Висновок суду про те, що позивач має право на стягнення компенсації в рахунок частки нежитлового вбудованого приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 1033 800, 00 грн. відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Також колегією суддів не приймається посилання апелянта на те, що судом першої інстанції поділивши спільне майно подружжя шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації, не вирішено питання про припиння права сумісної власності позивача на нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 160,5 кв.м.

З матеріалів справи вбачається, що 29.01.2020 року було зареєстровано право власності ОСОБА_2 на спірне нежитлове вбудоване приміщення, розмір частки 1, про що свідчить копія витягу(а.с.39).

Як вбачається з витребуваної у Головного управління ДПС у Харківській області інформації(а.с.245-246), згідно Витягу з державного реєстру речових прав встановлено, що громадянка ОСОБА_1 , мала у власності частку нежитлової будівлі загальною площею 160,5 кв. м. (80,25 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 (право власності з 18.01.2019 по 23.01.2020). В автоматичному режимі було сформовано податкове повідомлення - рішення 04.05.2020 №0-2027 за 2019 рік на суму 5023,25 грн, яке сплачено 12.01.2021 року у сумі 5023,25 грн. В автоматичному режимі було сформовано податкове повідомлення - рішення 25.03.2021 №0-2027 за 2020 рік на суму 5211,54 грн, за частку нежитлової будівлі загальною площею 160,5 кв. м. (80,25 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 , яке було відкликано рішенням Головного управління ДПС у Харківській області від 19.06.2024 №735/20-40-24-16-21, у зв?язку з припиненням права власності, яке сплачено 28.12.2021 року у сумі 5212,0 грн., 05.10.2023 у сумі 1000,0 грн, 07.11.2023 у сумі 1000,0 грн, 08.12.2023 у сумі 1000,0 грн, 11.01.2024 у сумі 1000,0 грн. В автоматичному режимі було сформовано податкове повідомлення - рішення від 20.12.2022 №0-2027 за 2021 рік на суму 7222,50 грн, за частку нежитлової будівлі загальною площею 160,5 кв. м. (80,25 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_1 , яке було відкликано рішенням Головного управління ДПС у Харківській області від 19.06.2024 №735/20-40-24-16-21, у зв?язку з припиненням права власності з 23.01.2020 року.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення вимог в частині припинення права сумісної власності позивача на нежитлове вбудоване приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 160,5 кв.м., оскільки право власності на спірне майно зареєстровано за відповідачем.

Згідно ст. ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.76, ч.1,2ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.367,368,369,375,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 04 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю.Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 12.06.2025 року.