Справа № 303/1675/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Желізняк К.П.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Мукачево в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

АТ «Сенс Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 500719688 від 26.09.2022 року в розмірі 442220,41 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 26.09.2022 року між ОСОБА_2 та АТ «Альфа-Банк» була укладена угода про надання кредиту № 500719688. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувалася в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту. Однак ОСОБА_2 не виконала належним чином свої зобов`язання за кредитним договором в результаті виникла заборгованість по кредиту на загальну суму 442220,41 грн., яку і просить позивач стягнути з відповідача. Крім того просить стягнути судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 5306,65 грн. та 35346,23 грн. витрати на професійну правничу допомогу.

11.03.2025 року ухвалою суду вищезазначений позов залишено без руху у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України.

17.03.2025 року від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків позову (сформована в системі «Електронний суд» 17.03.2025 року), так представником позивача на виконання ухвали про залишення позову без руху було усунуто недоліки позову.

Ухвалою суду від 19.03.2025 року заяву позовну заяву прийнято до розгляду, поставлено розгляд справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання по справі призначено на 09.04.2025 року, відкладено на 06.05.2025 року, на 15.05.2025 року, на 29.05.2025 року та на 18.05.2025 року.

Ухвалою суду від 15.05.2025 року задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів.

23.04.2025 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Чуб В.С., надійшов відзив (документ сформований в системі «Електронний суд» 22.04.2025 року). Зі змісту відзиву встановлено, що відповідач не погоджується з позовними вимогами. Зазначає, що позивач в позовній заяві не освітлює всі обставини справи та правовідносини з відповідачем. Так, 08.09.2020 року між сторонами було укладено кредитний договір № 500839207. У зв`язку з наявною заборгованістю, що пов`язано з неможливістю відповідача вносити чергові платежі за кредитом, після пільгових канікул наданих банком, влітку-восени 2022 року між сторонами відбувалися перемовини стосовно реструктуризації кредиту у форматі телефонного зв`язку, оскільки на той час відповідач вже виїхала за кордон. І тільки з позовної заяви відповідачу стало відомо про те, що позивач замість зниження відсоткової ставки за кредитом № 500839207 про, що була домовленість сторін, оформив їх домовленості як новий кредитний договір, включивши відсотки за кредитом № 500839207 до тіла кредитного договору № 500719688 від 26.09.2022 року. Позивач дійсно отримувала ідентифікатор на власний номер телефону, однак тільки в контексті розмови з працівниками банку щодо оптимізації існуючих умов кредитування, а не для отримання ще одного кредиту. Крім того зазначає, що з виписки по банківському рахунку вбачається, що відповідач продовжувала сплачувати платежі за кредитним договором № 500839207 від 08.09.2020 року. З урахуванням викладеного, зазначає, що лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Також зазначає, що нового кредитного договору за допомогою електронного підпису не підписувала. Відповідач перебувала на стадії погодження умов з кредитором щодо реструктуризації кредитного договору № 500839207 вiд 08.09.2020 року, однак умови так і не були погоджені.

Крім того, позивач надсилав письмову вимогу про дострокове повернення кредиту, а тому змінив строк виконання зобов`язання. Таким чином нарахування відсотків за кредитом після 25.03.2024 року, тобто після пред`явлення вимоги, не є правомірним.

У відзиві також звертається увага на те, що паспорт споживчого кредиту не може бути прийнятий судом в якості належного доказу умов укладеного між сторонами кредитного договору.

У відзиві також вказується про те, що нарахування процентів у заявленому позивачем розмірі, що були нараховані не на фактично використану суму кредиту, а на відсотки за кредитом, свідчить про не справедливі умови договору та фактично є надмірним тягарем для відповідача щодо сплати кредиту.

Також зазначається про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу є неаргументований, не обґрунтований, не розумний, не пропорційний та не співмірний виконаній роботі адвоката.

Додатково представник просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16000,00 грн.

28.04.2025 року від позивача надійшла відповідь на відзив (документ сформований в системі «Електронний суд» 28.04.2025 року) зі змісту якої встановлено, що позивач вважає, що поведінка відповідача не є добросовісною так як не відповідає попереднім заявам та поведінці. Так, відповідач 26.09.2022 року звернулася до АТ «Альфа-Банк» з метою отримання споживчого кредиту, уклала з АТ «Альфа-Банк» кредитний договір № 500719688 у вигляді електронного документа та отримала кредит в розмірі 338678,01 грн. Частково погашала заборгованість за кредитним договором, проте у відзиві заперечує факт укладення кредитного договору. Крім того, у відповіді вказується на те, що розмір витрат на правову допомогу АТ «СенсБанк» чітко встановлено в договорі про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 року, який укладений між АТ «Сенс Банк» та АО «СмартЛекс», і відповідає вчиненим діям. В свою чергу Більше того, заявлений відповідачем у відзиві розмір витрат на правову допомогу є завищеним і не відповідає вчиненим діям, оскільки був підготовлений і поданий лише відзив на позовну заяву, баз надання та вчинення будь-яких інших документів/дій.

28.05.2025 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Чуб В.С., (документ сформований в системі «Електронний суд» 27.05.2025 року) надійшла заява про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу.

28.05.2025 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Чуб В.С. (документ сформований в системі «Електронний суд» 27.05.2025 року) надійшли додаткові пояснення в яких зазначено, що нарахування процентів у заявленому розмірі, що були нараховані не на фактично використану суму кредиту, а на відсотки за кредитом, свідчить про не справедливі умови договору та фактично є надмірним тягарем для відповідача щодо сплати кредиту.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій просить задовольнити позов у повному обсязі з наведених в ньому підстав, провести розгляд справи у його відсутності.

Відповідач у судове засідання з розгляду справи не з`явилася, її представник, адвокат Чуб В.С., в судовому засіданні проти позову заперечила з наведених у відзиві підстав. При цьому не заперечила, що ОСОБА_2 отримувала повідомлення від банку та підписувала кредитний договір, проте не розуміла, що саме підписує кредитний договір.

Суд, заслухавши позицію представника відповідача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, приходить до наступного висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 26.09.2022 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною укладено договір про надання кредиту № 500719688 відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» надав позичальнику кредит у розмірі 338678,01 грн., строк кредиту 60 місяців, фіксована процентна ставка 22,00 % річних. Відповідно до умов кредитного договору кредит надається позичальнику для повернення заборгованості за кредитним договором № 500839207 від 08.09.2020 року в розмірі 338678,01 грн.

Також встановлено, що кредитний договір № 500719688 від 26.09.2022 року був підписаний ОСОБА_2 аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора «1836» шляхом направлення 26.09.2022 року на номер 32, що підтверджується довідкою про ідентифікацію № 2850529.

Перерахування коштів ОСОБА_2 підтверджується наявним в матеріалах справи меморіальним ордером № від 26.09.2022 року з призначенням платежу «Перерахування коштiв за кредитним договором № 500719688 вiд 26.09.2022» на суму 338678,01 грн.

12.08.2022 року відбулася зміна найменування позивача з Акціонерне товариство «Альфа Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», що підтверджується копією виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та витягом із статуту.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якої договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 року у справі № 404/502/18, від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

З врахуванням встановленого суд приходить до висновку про укладеність вищевказаного кредитного договору між сторонами, невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, отриманих в борг коштів, та наявності у відповідача боргових зобов`язань перед позивачем. При цьому слід зробити висновок, що відповідач була належним чином ознайомлена з умовами вищевказаного кредитного договору.

Заперечення сторони відповідача з приводу відсутності доказів, які б підтверджували факт укладення кредитного договору слід відхилити з огляду на те, що як встановлено в ході судового розгляду кредитний договір підписано аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора.

При цьому суд зауважує, що представник відповідача в ході судового розгляду не заперечила факту отримання ОСОБА_2 відповідного повідомлення та введення нею одноразового ідентифікатора.

Більше того, судом встановлено, що відповідач частково погашала кредит.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони вказаного вище договору узгодили розмір позики (кредиту), грошову одиницю, в якій надано позику (кредит), строки та умови надання грошових коштів у позику (кредит), що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого договору, на таких умовах шляхом підписання договору за допомогою електронного підпису.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В силу ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

При цьому право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором.

Так, одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Заявлений до стягнення розмір заборгованості за договором № 500719688 від 26.09.2022 року становить 442220,41 грн., що складається з наступного: 314809,36 грн. заборгованість по тілу кредиту; 127411,05 грн. заборгованість по відсотках. Розмір заборгованості стверджується розрахунком заборгованості станом на 08.07.2024 року

Одночасно суд враховує і таке. Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28.03.2018 року по справі № 444/9519/12, провадження №14-10цс18, вказала, що поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у ст. 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання.

Також Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Як вже було згадано, в кредитному договорі № 500719688 від 26.09.2022 року сторони визначили строк його дії 60 місяців, тобто до 26.09.2027 року.

Повернення кредиту та сплату відсотків позичальник мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи АТ «Альфа-Банк» кожного місяця кошти упродовж строку кредитування. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання. При цьому, терміном повернення останньої частини кредиту є 26.09.2027 року.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.03.2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) зазначила, що: «Аналіз змісту статей 1054, 1050 ЦК України свідчить, що у разі, якщо кредитор за кредитним договором, у якому згідно із його умовами позичальник зобов`язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитними коштами, а також сплатити неустойку (пеню, штраф) за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, змінив строк виконання основного зобов`язання (дострокове виконання основного зобов`язання), направивши повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту, то відповідний строк для пред`явлення вимоги до боржника обчислюється з наступного дня, зазначеного кредитором у повідомленні (вимозі) про дострокове повернення кредиту як дата дострокового добровільного повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, або після закінчення терміну, визначеного кредитором у повідомленні (вимозі) для його дострокового добровільного повернення.

У зв`язку з цим судом встановлено, що позивач своїми діями змінив строк виконання основного зобов`язання у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, шляхом надіслання відповідачу вимоги про усунення порушень.

Так у вимозі про усунення порушень, адресованій ОСОБА_2 зазначено, що АТ «Сенс Банк» вимагає від неї протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку, але в будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги, усунути порушення умов кредитного договору та погасити заборгованість в розмірі простроченого боргу, у випадку невиконання, достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі та сплатити всі нараховані і несплачені проценти за користування кредитом, комісії. Станом на 25.03.2024 року загальна сума заборгованості становить 432751,50 грн.

Вказана вимога була направлена відповідачу 02.04.2024 року.

Таким чином, змінивши строк виконання основного зобов`язання у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, нарахування передбачених договором процентів за кредитом припинилося з наступного дня (08.05.2024 року), зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту.

В той же час, згідно з представленого суду розрахунку заборгованості, зокрема відсотків, такі нараховані по 08.07.2024 року, тобто вже поза межами періоду правомірного користування коштами.

Відтак, у суду відсутні правові підстави для стягнення відсотків за кредитом, нарахованих після 08.05.2024 року у зв`язку з чим у вимога про стягнення відсотків в заявленому розмірі задоволенню не підлягає та підлягає перерахунку. Суд звертає увагу на те, що розмір відсотків підлягає перерахунку станом на 08.05.2024 року, а не на 25.03.2024 року, як про це вказує представник відповідача.

При цьому суд погоджується з позицією сторони відповідача про те, що Паспорт споживчого кредиту не може бути прийнятий судом в якості належного доказу умов укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки у відповідно до норм Закону України «Про споживче кредитування» (ст. 9), Закону України «Про захист прав споживачів» (ст.ст. 11, 15) вказаний документ є лише підтвердженням виконання позивачем встановленого законом для кредитодавця обов`язку з надання позичальнику, як споживачу, інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Наведена оцінка суду паспорту споживчого кредиту узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23.05.2022 року по справі № 393/126/20. Позаяк така обставина жодним чином не впливає на вирішення цього спору так як умови кредитного договору встановлені іншими ніж паспорт споживчого кредиту документами.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Частиною 3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02.10.2018 року (справа № 910/18036/17).

Суд відхиляє заперечення сторони відповідача з приводу неправильності розрахунку розміру заборгованості за тілом кредиту та відсотками, оскільки таке не спростовано жодними засобами доказування в той час як позивачем надано необхідні та достатні докази укладення кредитного договору та видачі кредитних коштів, а також розрахунок заборгованості за тілом кредиту та відсотками, який перевірено та перераховано судом. При цьому факт отримання кредитних коштів за кредитним договором підтверджений відповідним меморіальним ордером № від 26.09.2022 року.

Суд також відхиляє заперечення сторони відповідача в частині того, що умови договору є не справедливими так як в умовах кредитного договору чітко зазначено про те, що кредит надається позичальнику саме для повернення заборгованості за кредитним договором № 500839207 від 08.09.2020 року в розмірі 338678,01 грн., кредитним договором визначено розмір процентів та інші умови на, які відповідач погодилася. Та обставина, що ОСОБА_2 не розуміла правову природу укладеного нею документу, на, що вказує її представник, жодним чином не може бути підставою для звільнення від відповідальності. До того ж судом встановлено, що заборгованість за кредитним договором № 500839207 від 08.09.2020 року погашена.

Таким чином, правомірними, обґрунтованими, доведеними, а відтак такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за кредитом в загальному розмірі 434003,21 грн., що складається з наступного: 314809,36 грн. заборгованість по тілу кредиту; 119193,85 грн. заборгованість по відсотках.

Підсумовуючи та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором № 500719688 від 26.09.2022 року у загальному розмірі 434003,21 грн., що складається з наступного: 314809,36 грн. заборгованість по тілу кредиту; 119193,85 грн. заборгованість по відсотках.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

Щодо судових витрат.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги «Сенс Банк`підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам.

Розмір заявлених вимог 442220,41 грн. (100 % - 5306,65 грн. - розмір судового збору, що підлягав сплаті при зверненні до суду з цим позовом), розмір вимог, що підлягають задоволенню - 434003,21 грн. (98,14 % - 5207,95 грн. - розмір судового збору, пропорційний до задоволеної частини вимог).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5207,95 грн.

Крім того, представник позивача просить стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35346,23 грн.

Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20.09.2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду надано такі докази: договір про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 року, що укладений між АТ «Сенс Банк» та АО «СмартЛекс»; довіреність № 023779/25 від 03.02.2025 року; свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю № 000963.

За змістом ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року № 23-рп/2009 (у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 ст. 137 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У зв`язку з цим суд звертає увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Як вже було згадано, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Представник відповідача у відзиві зазначила про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу є неаргументований, не обґрунтований, не розумний, не пропорційний та не співмірний виконаній роботі адвоката.

Додатково суд звертає увагу на те, що ЦПК України передбачено наступні критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 року у справі № 927/237/20).

Такі самі критерії які зазначено вище застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.11.2022 року (справа № 922/1964/21) зробила висновок про таке: «Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим у частині п`ятій статті 129 ГПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.».

Також Велика Палата Верховного Суду у згаданій постанові зробила висновок про таке: «Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, керуючись частинами п`ятою - сьомою, дев`ятою статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.».

Слід відзначити, що положення ч.ч. 5-7 та 9 ст. 129 ГПК України є аналогічні положенням ч.ч. 3-5 та 9 ст. 141 ЦПК України.

Таким чином надаючи оцінку понесеним стороною витрат на адвоката з обсягом наданих ним послуг і виконаних робіт, судом з`ясовується, які конкретно роботи (послуги) виконав (надав) адвокат. При цьому, суд враховує не лише, чи передбачено виконання цих робіт договором, але й чи відповідають вони критерію необхідності чи було їх вчинення обов`язковим, і чи доцільним було їх виконання чи вплинули вони на перебіг розгляду справи.

Так, згідно з п. 3.1. договору про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 року за надання послуг замовник сплачує на користь виконавця винагороду (гонорар) у нижченаведеному розмірі: - за підготовку і подання позовної заяви до суду 375,00 грн.; за отримання рішення суду 225,00 грн.; комісійна винагорода від стягнутих коштів на користь замовника 7,85 %.

Таким чином, розмір винагороди (гонорару) із врахуванням часткового задоволення позову становить 34669,25 грн.

При цьому суд враховує, що відповідно до договору про надання послуг № 1006 від 28.01.2025 року адвокатське об`єднання представляє інтереси позивача по спорам, заявлених з аналогічних підстав та з таким самим предметом щодо інших осіб.

Таким чином роботи, що входять до складу витрат на правничу допомогу у цій справі не є унікальними та такими, що виконані виключно для цього цивільного спору, що свідчить про те, що витрачені адвокатом час та обсяг робіт на надання послуг з професійної правничої допомоги, на переконання суду, не у повній мірі відповідають критеріям обґрунтованості, пропорційності, розміру таких витрат до предмета спору з урахуванням ціни позову, реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та витраченому адвокатом часу в контексті приписів ч. 3 ст. 141 ЦПК України.

У контексті вирішення питання про розподіл судових витрат зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, не є обов`язковими для суду. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд оцінює витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

При цьому суд не втручається у договірні відносини, що склалися між адвокатом і його клієнтом, які безперечно повинні виконуватись сторонами цього договору відповідно до погоджених ними умов, у тому числі і щодо сплати погодженого розміру гонорару адвоката.

З урахуванням викладеного, зваживши на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд приходить до висновку, що відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000,00 грн.

Крім того, представник відповідача просить стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 16000,00 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу суду надано такі докази: договір про надання правничої допомоги № 080 від 07.04.2025 року; специфікація до договору про надання правничої допомоги № 080 від 07.04.2025 року; акт № 14 від 27.05.2025 року; квитанції від 05.05.2025 року та від 27.05.2025 року; ордер від 07.04..2025 року.

Представник позивача у відповіді на відзив зазначив про те, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу є не співмірний виконаній роботі адвоката.

Оцінивши доводи представника позивача, з урахуванням викладеного, зваживши на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), суд приходить до висновку про підтвердження понесених витрат відповідачем на професійну правничу допомогу.

Одночасно суд враховує те, що відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги АТ «Сенс Банк» підлягають задоволенню частково, то розмір витрат на оплату правничої допомоги адвоката підлягає стягненню з позивача на користь відповідача пропорційно задоволеним вимогам, що становить 297,60 грн. (1,86 %).

При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (ч. 10 ст. 141 ЦПК України).

В кінцевому результаті із врахуванням положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 14702,40 грн. (15000,00 грн. - 297,60 грн.).

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 526, 527, 530, 610, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 500719688 від 26.09.2022 року в розмірі 434003,21 гривень, що складається з наступного: 314809,36 гривень заборгованість по тілу кредиту; 119193,85 гривень заборгованість по відсотках.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 14702,40 гривень судових витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» 5207,95 гривень судових витрат на оплату судового збору.

В задоволенні решти позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: Акціонерне товариство «Сенс Банк» (03150, вул. Велика Васильківська, 100, м. Київ, ).

Представник позивача: Лойфер Антон Едуардович (вул. Жамбила Жабаєва, буд. 7, м. Київ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ).

Представник відповідача: Чуб Вероніка Сергіївна ( АДРЕСА_2 ).

Повне рішення складено 19.06.2025 року.

Суддя А.М.Заболотний