С О Л О М ' Я Н С Ь К И Й Р А Й О Н Н И Й С У Д М І С Т А К И Є В А
__________________________________________________________________________________________
Провадження 2/760/3425/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

І. Вступна частина

19 червня 2025 року в місті Києві

Солом`янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді Коробенка С.В.

за участю секретаря Левіцької Н.О.

представника Позивача - адвоката Дороженко М.О.

представника Відповідача - адвоката Артюхова Д.С.

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Приватне акціонерне товариство «Одеський коньячний завод», про визнання права власності та скасування реєстраційного запису.

ІІ. Описова частина

14 вересня 2023 року до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , в якій Позивач просив:

1.визнати за ним право приватної власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Квартира), набуту за Договором міни від 17 травня 1995 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайчук З.М. та зареєстрованим у реєстрі за № 1-724;

2.скасувати запис Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП КМР «КМ БТІ») про державну реєстрацію права власності, внесений до реєстраційної книги під № 2351 від 18 травня 1995 року, в частині реєстрації права власності за ОСОБА_2 на зазначену Квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 17 травня 1995 року Позивач уклав Договір міни з ОСОБА_3 , відповідно до якого обміняв належну йому на праві особистої приватної власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , на Квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Квартира на АДРЕСА_3 була приватизована Позивачем особисто на підставі розпорядження органу приватизації № 8648 від 30 вересня 1994 року, зареєстрованого в БТІ м. Києва 12 жовтня 1994 року за № 2921.

Позивач стверджує, що Квартира, отримана за Договором міни, набута ним на праві особистої приватної власності, однак 18 травня 1995 року КП КМР «КМ БТІ» помилково зареєструвало право власності на Квартиру як спільну сумісну власність Позивача та Відповідача.

Позивач вважає, що Відповідач, хоч і зазначений в Договорі міни, насправді не був його стороною, на той час він був неповнолітнім, він не мав прав на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 . На сьогодні Відповідач не проживає в спірній Квартирі, не утримує її та не має законних підстав для набуття права власності.

Обгрунтовуючи позов ОСОБА_1 посилається на норми статей 241, 242 Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), статей 319, 321, 325, 392 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статті 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції 1994 року), а також статтю 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою суду від 18 вересня 2023 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 31 січня 2024 року в підготовчому засіданні представник Відповідача, адвокат Артюхов Д.С., подав заяву про визнання позову в повному обсязі.

Того ж дня за ініціативою суду до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Приватне акціонерне товариство «Одеський коньячний завод».

Ухвалою суду від 26 квітня 2024 року підготовче судове засідання закрито, а справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні представник Позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник Відповідача, адвокат Артюхов Д.С., визнав позовні вимоги в повному обсязі, підтвердив, що Відповідач не має прав на спірну Квартиру, не був стороною Договору міни та не претендує на право власності.

Представник третьої особи, Приватного акціонерного товариства «Одеський коньячний завод», до судового засідання не з`явився, пояснень чи заперечень щодо позову не подав.

ІІІ. Мотивувальна частина

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази та враховуючи визнання позову Відповідачем, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 17 травня 1995 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено Договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайчук З.М. та зареєстрований у реєстрі за № 1-724.

Відповідно до пункту 1 Договору міни, ОСОБА_1 передав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , а натомість отримав Квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Матеріалами справи підтверджується, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належала ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Відділом приватизації Залізничної районної держадміністрації 30 вересня 1994 року за розпорядженням № 8648, зареєстрованого в БТІ м. Києва 12 жовтня 1994 року за № 2921. Приватизація зазначеної квартири здійснена Позивачем особисто на підставі Ордеру на житлове приміщення №8479 від 17 серпня 1988 року, що підтверджується копіями відповідних документів, доданих до позовної заяви.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції 1994 року), власник приватизованого житла має право розпоряджатися квартирою на свій розсуд, зокрема обміняти її, уклавши угоду, не заборонену законом.

Згідно зі статтею 241 ЦК УРСР (чинного на момент укладення Договору міни), за договором міни кожна сторона передає іншій стороні у власність одне майно в обмін на інше. Стаття 242 ЦК УРСР передбачає, що до договору міни застосовуються правила про купівлю-продаж, якщо інше не випливає зі змісту відносин сторін. Стаття 225 ЦК УРСР встановлює, що право продажу майна належить власникові.

Оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належала Позивачу на праві особистої приватної власності, а Договір міни не передбачав участі Відповідача чи передачі йому будь-яких прав на отриману Квартиру, ОСОБА_1 набув Квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , також на праві особистої приватної власності. Згідно з текстом договору міни, в якому хоч і зазначено, що ОСОБА_1 укладає цей договір від свого імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_2 , його умовами не передбачено набуття Відповідачем права власності на Квартиру.

Не зважаючи на це, 18 травня 1995 року КП КМР «КМ БТІ» здійснило державну реєстрацію права власності на Квартиру як таку, що набута у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що зафіксовано в реєстраційній книзі під № 2351.

Суд враховує, що відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частина 1 статті 325 ЦК України встановлює, що суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Згідно з частиною 1 статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності.

Помилковий запис у реєстрі про право власності ОСОБА_2 обмежує права Позивача на повноцінне володіння, користування та розпорядження Квартирою, оскільки, відповідно до статей 319, 332 ЦК України, власник має право здійснювати свої повноваження на власний розсуд, а також зобов`язаний утримувати майно.

Суд також враховує положення статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожній фізичній особі право мирно володіти своїм майном. Помилкова реєстрація права власності за особою, яка не має законних підстав для його набуття, є порушенням права власності Позивача. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначила, що позивач самостійно визначає спосіб захисту свого права, а суд оцінює його обґрунтованість. Якщо порушення права пов`язане з оспорюванням чи невизнанням права власності через помилковий запис у реєстрі, позов за статтею 392 ЦК України є ефективним способом захисту. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20), де вказано, що визнання права власності є належним способом захисту у разі, коли власник не може реалізувати свої права через юридичні перешкоди, такі як невідповідність записів у реєстрі.

Суд констатує, що визнання позову Відповідачем є добровільним і не суперечить закону, відповідно до статті 223 ЦПК України. Представник Відповідача підтвердив, що ОСОБА_2 не має прав на Квартиру, а його включення до реєстру було помилковим. Третя особа, ПрАТ «Одеський коньячний завод», не надала пояснень чи заперечень, що свідчить про відсутність у неї інтересу щодо предмета спору.

Щодо судових витрат, Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 13 420,00 грн, що підтверджується оригіналом квитанції. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача.

IV. Резолютивна частина

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 223, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд вирішив:

1. Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , набуту за Договором міни від 17 травня 1995 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гайчук З.М. та зареєстрованим у реєстрі за № 1-724.

Скасувати запис Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію права власності, внесений до реєстраційної книги під № 2351 від 18 травня 1995 року, в частині реєстрації права власності за ОСОБА_2 на двокімнатну квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

2.Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 13420 гривень.

3.Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

4.Позивач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса: АДРЕСА_4 ;РНОКПП НОМЕР_1 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстрована адреса: АДРЕСА_4 ;РНОКПП НОМЕР_2 ;

Третя особа: Приватне акціонерне товариство «Одеський коньячний завод», адреса: 65006, Одеська обл., м. Одеса, вул. Мельницька, 13; .

Суддя: