КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_2 звернулась до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у розмірі 23 828 грн. 53 коп. та судових витрат.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що 09.09.2024 трапилося ДТП за участі транспортного засобу «Skoda Fabia» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Volkswagen beetle» державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 . Під час ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Учасники ДТП склали повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, в якому водій ОСОБА_1 визнав свою провину.

Цивільно-правова відповідальність водія ОСОБА_1 на момент ДТП була застрахована в АТ «Страхова компанія «Інго».

10.09.2024 позивач ОСОБА_2 , як власниця пошкодженого автомобіля звернулась до АТ «Страхова компанія «Інго» з повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду. 25.09.2024 АТ «Страхова компанія «Інго» надало ремонтну калькуляцію на загальну суму збитків 42704,20 грн.

Не погоджуючись із визначеним розміром, 24.10.2024 позивач уклала договір із судовим експертом, який надав висновок від 184 із визначенням суми завданих збитків 59526,28 грн.

30.10.2024 позивач звернулась до АТ «Страхова компанія «Інго» щодо відшкодування збитків та 05.12.2024 надійшла відповідь, у якій страхова компанія повідомила про можливість відшкодування збитків відповідно до звіту № 56-D/15/01 від 09.10.2024 на суму 35 697,75 грн. 17.12.2024 позивачем була подана заява на виплату страхового відшкодування.

19.12.2024 АТ «Страхова компанія «Інго» здійснило позивачу виплату неповної суми ремонту автомобіля у розмірі 35697,75 грн. Однак, вартість ремонтних робіт та запчастин на автомобіль «Volkswagen beetle» д.н.з. НОМЕР_2 складає 59 526,28 грн. При цьому, 16.01.2025 позивач звернувся до ФОП ОСОБА_3 для надання послуг з ремонту автомобіля на суму 66 780,24 грн.

Отже, ОСОБА_2 понесені значно більші витрати на ремонт пошкодженого авто, аніж отримані страхові відшкодування, а невідшкодованими залишилися 23 828,53 грн., які позивач просила стягнути з відповідача, тому звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.03.2025 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 21 459,98 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1090,81 грн., витрати за проведення експертного висновку в сумі 3602,40 грн., витрати на правничу допомогу в розмірі 9006,00 грн, а разом 35 159,19 грн. В задоволенні решти вимог відмовлено. (а.с. 141-143).

В апеляційній скарзі, відповідач, посилаючись неправильне застосування норм процесуального та матеріального права, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що в порушення вимог ст. 53 ЦПК України судом не було залучено до участі у справі третьої особи.

Посилається на те, що суд не взяв до уваги положення ст. 1194 ЦК України, які вказують на те, що на особу, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність може бути покладено обов`язок відшкодувати шкоду лише у разі недостатності страхованого відшкодування, а оскільки розмір збитку, який заявлений позивачем не перевищує ліміту відповідальності страховика 160 000 гривень, тому саме страховик повинен бути належним відповідачем за цим позовом, а відповідач може нести відповідальність лише в разі недостатності виплати страхового відшкодування для покриття збитків, що перебільшує ліміт відповідальності страховика.

Зазначає, що матеріали справи містять два звіти про оцінку розміру збитку, проте розмір шкоди, вказаний у них, відрізняється. У зв`язку із тим, що на замовлення страховика збиток був оцінений у розмірі 42 704,20 грн., вважає звіт оцінювача на замовлення позивача, яким визначено розмір збитку у розмірі 59 526,28 грн, недостатнім доказом для підтвердження розміру збитку, оскільки вони мають однакову юридичну силу.

Заперечуючи проти вимог щодо стягнення витрат на автотоварознавче дослідження, посилається на п. 6 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а тому такі витрати, на переконання апелянта, має нести страхова компанія.

Вказує, що суд безпідставно задовольнив позовні вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, стягнувши їх з відповідача, оскільки останній є неналежним відповідачем у даній справі. При цьому, понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними з ціною позову, є недоцільними та завищеними.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 30.04.2025 відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

09.05.2025 до суду від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просить відмовити в задоволення апеляційної скарги, залишивши без змін оскаржуване рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 є власницею транспортного засобу «Volkswagen beetle», державний номерний знак НОМЕР_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 14.07.2023.

З повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановлено, що 09.09.2024 трапилася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «Volkswagen beetle», державний номерний знак НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу «Skoda Fabia» державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_1 . Внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Поряд з цим, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Skoda Fabia» на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в АТ «СК «Інго», поліс страхування №217519246 від 25.10.2023, ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну - 160000 грн.

ОСОБА_2 , як потерпілий власник пошкодженого автомобіля звернулась 10.09.2024 до АТ «СК «Інго» з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та 30.10.2024 звернулась із вимогою про виплату страхового відшкодування на підставі висновку експерта №184 від 25.10.2024.

Згідно висновку експерта № 184 від 25.10.2024 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Volkswagen beetle», державний номерний знак НОМЕР_2 становить 59526,28 грн. За проведення експертного дослідження позивач сплатила 4000 грн.

Згідно звіту про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу від 09.10.2024, виготовленого ФОП ОСОБА_4 на замовлення АТ «СК «Інго», вартість матеріального збитку з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу становить 38066,30 грн з ПДВ та 35697,75 грн - без врахування ПДВ.

19.12.2024 АТ «СК «Інго» здійснила виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 в сумі 35697,75 грн.

Згідно наряду - замовлення №1234/34-х від 16.01.2025 ОСОБА_2 здійснила замовлення у ФОП ОСОБА_3 виконання робіт по ремонту автомобіля «Volkswagen beetle», державний номерний знак НОМЕР_2 . Загальна вартість проведених ремонтних робіт становила 66780,24 грн.

10.02.2025 ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з вимогою про відшкодування завданої матеріальної шкоди в сумі 23828,53 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що розмір виплаченого страхового відшкодування, який визначений з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу 70,00% не забезпечує компенсацію збитків завданих потерпілому, а тому вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , як до винуватця ДТП є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

При цьому, суд першої інстанції частково задовольнив вимоги позивача, зменшивши позовні вимоги на розмір ПДВ, посилаючись на те, що автомобіль був відремонтований.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).

Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Верховний Суд у постанові від 04.12.2019 в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

Як було встановлено судом першої інстанції, вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами у справі, останні не заперечують факту настання дорожньо-транспортної пригоди, відповідач не заперечує своєї вини, а позивач отримання від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 35 697,75 грн.

Між цим, спір у справі виник щодо суми відшкодування майнової шкоди, яка не покриває витрати для відновлення пошкодженого майна після виплати страхового відшкодування.

З урахуванням наведеного та встановленого у межах цієї справи колегія суддів робить висновок, що обов`язком страховика є відшкодування витрат, пов`язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, тому за обставин цієї справи у страховика не виникає обов`язку відшкодувати повністю потерпілому матеріальний збиток, внаслідок пошкодження автомобіля у дорожньо-транспортній пригоді, в межах ліміту відповідальності за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Таким чином, якщо для відновлення пошкодженого в ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу, а відшкодування матеріального збитку, непокритого страховим відшкодуванням покладається на особу, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальністю.

У даній справі встановлено, що страховиком було відшкодовано вартість відновлювального ремонту, з урахуванням фізичного зносу, при цьому вартість матеріального збитку, завданого ОСОБА_2 як власниці транспортного засобу «Volkswagen beetle», державний номерний знак НОМЕР_2 внаслідок настання дорожньо-транспортної пригоди становить 59526,28 грн., а тому різниця між страховою виплатою, яка є меншою, ніж завданий матеріальний збиток, підлягає стягненню з винної особи.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Отже, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 , як особа, яка винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити ОСОБА_2 різницю між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.

При цьому, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо зменшення суми заявленої до стягнення на суму ПДВ.

Так, відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України).

Тобто, вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати.

Установивши на підставі належних, достатніх та допустимих доказів, що автомобіль позивача був відремонтований, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо зменшення суми матеріальної шкоди заявленої до стягнення на суму ПДВ, вказавши на можливість стягнення таких витрат зі страховика.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.12.2020 у справі № 565/1210/19 (провадження № 61-9485св20) та у постанові від 21.12.2020 у справі № 911/286/20.

Відтак, суд першої інстанції установивши, що розмір шкоди, завданої позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує розмір страхового відшкодування, зробив правильний висновок, що з відповідача підлягає стягненню на користь позивача різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, враховуючи законодавчі обмеження та умови договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Доводи відповідача про те, що розмір збитку, який заявлений позивачем не перевищує ліміту відповідальності страховика 160 000 гривень, тому саме страховик повинен бути належним відповідачем за цим позовом, а відповідач може нести відповідальність лише в разі недостатності виплати страхового відшкодування для покриття збитків, що перебільшує ліміт відповідальності страховика, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки як зазначав суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, з чим у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися, винною особою відшкодовується різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, а оскільки на спірні правовідносини розповсюджуються законодавчі обмеження, пов`язані з обрахуванням розміру страхового відшкодування, правильним є висновок суду першої інстанції щодо стягнення з винної особи різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Щодо доводів апелянта про не залучення до участі у справі третьої особи та доводів щодо неналежного відповідача, колегія суддів вказує наступне.

Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц).

У цій справі позивач визначив відповідачем ОСОБА_1 , клопотання про залучення АТ «СК «ІНГО» до участі у справі як третьої особи не подавав, відповідачем не визначав і вимог до неї не заявляв.

У спірних правовідносинах діє принцип повного відшкодування шкоди, який закріплений у статті 1166 ЦК України, та реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Відповідно до зазначених норм особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Тобто особа, діями якої завдана шкода та яка застрахувала свою цивільну відповідальність, є належним відповідачем у справі, оскільки у разі недостатності виплаченої потерпілому суми страхової виплати, вона є зобов`язаною особою зі сплати різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Оскільки у цій справі встановлено, що АТ «СК «ІНГО» цілком виконало обов`язок зі сплати страхового відшкодування у межах лімітів визначних договором страхування з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу, то залучення страхової компанії до участі у справі не було необхідним для вирішення цього спору по суті та не впливає на висновки суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог.

Також не є обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо наявності в матеріалах справи двох звітів з визначення розміру матеріального збитку, які на переконання апелянта мають однакову юридичну силу, а відтак і стягнення витрат за їх підготовку з відповідача, оскільки сума у розмірі 42 704,20 грн. визначена страховою компанією на підставі ремонтної калькуляції, складеної співробітниками страхової компанії, з урахуванням зносу на запчастини (коефіцієнт 0,7). При цьому, на вимогу ОСОБА_2 була проведена незалежна оцінка з визначення матеріального збитку, якою визначено вартість матеріального збитку з урахуванням фізичного зносу запчастин, без ПДВ, у розмірі 35 697,75 грн., що слугувало підставою для виплати страхового відшкодування саме в такому розмірі.

Однак, як вказала позивач, страхової виплати недостатньо для покриття вартості матеріального збитку, тому була проведена оцінка збитків експертом, внаслідок чого складено висновок експерта № 194 від 25.10.2024, яким визначено вартість ремонтних робіт та запчастин у розмірі 59 526,28 грн.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом.

За таких обставин, доводи апелянта в цій частині до уваги апеляційним судом не приймаються, оскільки висновок та звіт не є тотожними та не мають однакову юридичну силу, зважаючи на наведене вище апеляційним судом, а вказують на різні обставини, які підлягають доказуванню в межах заявлених позовних вимог, а відтак і витрати, які були понесені позивачем у зв`язку із підготовкою звіту, зважаючи на часткове задоволення позовних вимог, підлягають стягненню з відповідача.

В частині доводів апеляційної скарги щодо неспівмірності розміру стягнутих на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, їх завищеності та недоцільності, колегія суддів зазначає наступне.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист або у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Оцінивши надані ОСОБА_2 докази понесення судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, їх реальність, фактичність та неминучість, з урахуванням заяви відповідача про зменшення їх розміру, беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в порядку розподілу судових витрат.

Колегія суддів не вбачає підстав для зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, їх неспівмірність, недоцільність та завищеність, з огляду на наданий обсяг адвокатом правової допомоги позивачці у суді першої інстанції, а також враховуючи обставини, які слугували підставою для понесення позивачем таких витрат - звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не ґрунтуються на вимогах закону, а отже не спростовують та не впливають на законність і обґрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі інші доводи, які на думку апелянта, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його заявами по суті справи, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав ґрунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам позивача належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, та правильне по суті рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 25 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова