КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________
Справа № 372/180/25
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/7092/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.

при секретарі Ящуку Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» - адвоката Круглика Валерія Володимировича на ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 9 січня 2025 року (суддя Зінченко О.М.) про відмову у забезпеченні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко Оксана Олександрівна, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Дмитро Валентинович про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки та відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на земельну ділянку,

встановив:

у січні 2025 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, загальною площею 0,1661 га, кадастровий номер: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта: 31, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенко О.О. 27 грудня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за номером 2368; відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення права власності на зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 .

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 19 квітня 2013 року між ПАТ «Златобанк» (банк) та ТОВ «Лотуре-Агро» (позичальник) був укладений кредитний договір №113/1/13-KL, за умовами якого банк надав позичальнику кредит з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 60 000 000грн строком до 27 грудня 2013 року зі сплатою 23 % річних. Пізніше було змінено ліміт заборгованості по кредиту до 65 000 000грн та змінено строк повернення кредиту до 26 грудня 2014 року. Також до кредитного договору були внесені зміни та доповнення згідно додаткових угод. Крім цього, 19 квітня 2013 року між ПАТ «Златобанк» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) був укладений договір поруки №113/1/13-KL/Р-1, за умовами якого поручитель поручається перед кредитором та зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором №113/1/13-KL від 19 квітня 2013

року, в повному обсязі таких зобов`язань. Також, 29 березня 2013 року між ПАТ «Златобанк» (банк) та ТОВ «Лотуре-Агро» (позичальник) був укладений кредитний договір №83/1/13-KL, за умовами якого банк надав позичальнику кредит з максимальним лімітом заборгованості в розмірі 15 000 000грн, строком до 28 березня 2014 року зі сплатою 26 % річних, до якого в подальшому були внесені зміни, шляхом підписання додаткових угод. Крім цього, 29 березня 2013 року між ПАТ «Златобанк» (кредитор) та ОСОБА_1 (поручитель) був підписаний договір поруки №83/1/13-KL/P-1, відповідно до умов якого поручитель поручається перед кредитором та зобов`язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником своїх боргових зобов`язань перед кредитором за кредитним договором №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року.

Позивач посилався на те, що станом на 17 грудня 2013 року заборгованість ТОВ «Лотуре-Агро» за кредитними договорами склала 82 800 000грн. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 14 січня 2015 року у цивільній справі №761/10121/14-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Златобанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором №113/1/13-KL від 19 квітня 2013 року у розмірі 63 625 485,96грн та за кредитним договором №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року у розмірі 16 883 848,75грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року у розмірі 16 883 848,75грн, звернуто стягнення на предмет застави - зернозбиральний комбайн марки КЗС-812СХ, 2010 року випуску, який належав на праві власності Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю «Ла Лана», шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною продажу предмета застави на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з ОСОБА_1 та Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Ла Лана» на користь ПАТ «Златобанк» в рівних частинах судові витрати у розмірі 3 654грн, тобто по 1 827грн з кожного. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Златобанк» про визнання договору поруки недійсним - відмовлено. На виконання вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист №761/10121/14-ц від 22 жовтня 2015 року, який неодноразово пред`являвся до виконання.

Позивач зазначав, що 6 червня 2024 року за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом № GFD001-UA-848 від 21 травня 2024 року, між ПАТ «Златобанк» та ним, як новим кредитором, був укладений договір про відступлення прав вимог, зареєстрований за номером 965, за умовами якого банк відступив йому, а він набув права вимоги до ТОВ «Лотуре Агро» за кредитним договором №83/1/13-KL від 29 березня 2013 року, договором поруки №83/1/13-KL/P-1 від 29 березня 2013 року, кредитним договором №113/1/13-KL від 19 квітня 2013 року, договором поруки №113/1/13-KL/Р-1 від 19 квітня 2013 року.

Позивач посилався на те, що 20 вересня 2024 року його представник ознайомився з матеріалами виконавчого провадження НОМЕР_1, в ході якого виявив довідку з реєстру речових прав на нерухоме майно №373521394 від 9 квітня 2024 року, з якої вбачалось, що ОСОБА_1 належав ряд об`єктів нерухомого майна, в тому числі і земельна ділянка з кадастровим номером: :05:013:0073, площею 0,1661 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_1 на підставі договору дарування №2368 від 27 грудня 2013 року відчужив на користь сина - ОСОБА_2 .

Позивач стверджував, що ОСОБА_1 в період наявності непогашеної заборгованості за кредитними договорами, в день підписання додаткових угод до договорів поруки, якими збільшено строк повернення кредиту, навмисно відчужив належне йому ліквідне майно, в тому числі і зазначену земельну ділянку, шляхом укладення зі своїм сином договору дарування. В подальшому, 26 квітня 2018 року ОСОБА_2 продав вказану земельну ділянку ОСОБА_3 , яка 16 серпня 2019 року знову

продала цю земельну ділянку ОСОБА_2 , що свідчить про фраудаторність зазначених правочинів.

Одночасно з позовною заявою, представник ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» - адвокат Круглик В.В. подав до суду заяву про забезпечення позову, у якій просив накласти арешт на земельну ділянку, загальною площею 0,1661 га, кадастровий номер: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31, що належить ОСОБА_2 .

Обґрунтовуючи подану заяву, представник позивача посилався на те, що предметом даного позову є вилучення із права власності ОСОБА_2 спірної земельної ділянки та повернення її у власність боржника, при цьому зазначена земельна ділянка вже неодноразово була незаконно відчужена та зареєстрована за новими власниками, відтак невжиття заходів забезпечення позову може спричинити подальше відчуження нерухомого майна, що потягне за собою неможливість позивача у майбутньому виконати рішення суду у даній справі та задовольнити свої вимоги у ході виконання судового рішення, де боржником є ОСОБА_1 .

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 9 січня 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі представник ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» - адвокат Круглик В.В. просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити, накласти арешт на земельну ділянку загальною площею 0,1661 га, кадастровий номер: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31, що належить ОСОБА_2 .

Представник позивача посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, оскількиневжиття заходів забезпечення позову може унеможливити подальше виконання рішення суду у даній справі, оскільки ОСОБА_1 та його син ОСОБА_2 неодноразово відчужували спірну земельну ділянку, відтак наявний ризик її відчуження і в подальшому.

Представник позивача вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, та не надав належної правової оцінки тому, що предметом позову є вилучення у ОСОБА_2 спірної земельної ділянки з метою її передачі у власність ОСОБА_1 , оскільки вона вже кілька разів незаконно відчужувалась.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс», його представник - адвокат Круглик В.В., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Косенко О.О., приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В., будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду апеляційної скарги, шляхом направлення судових повісток-повідомлень до їх електронних кабінетів в системі «Електронний суд» (с.с.110-111, 121-122 т.2), у судове засідання не з`явились, клопотання про його перенесення не подали.

Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про день, час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлялись за наявними в матеріалах справи адресами, однак судові повістки-повідомлення повернулось до апеляційного суду без вручення з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою» (с.с.112-120 т.2).

Згідно ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою,

зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Матеріали справи не містять іншої адреси місця проживання або місця знаходження відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_3 .

Виходячи з вищезазначених норм процесуального права, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та третя особа ОСОБА_3 належним чином повідомлені про день, час та місце апеляційного розгляду, у судове засідання не з`явились, клопотання про його перенесення не подали.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у відсутність учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши копії матеріалів справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, а також, що такі заходи забезпечення позову, як накладення арешту на земельну ділянку у судовому порядку є співмірним із заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 та 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, за змістом наведених вище норм умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Такий інститут цивільно-процесуального законодавства передбачений з метою попередження несумлінних дій відповідача, які можуть призвести до ускладнення або неможливості виконання рішення.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує

висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі № 914/1570/20 вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначила, що: «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення.

Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 зазначено, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про

забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібні правові висновки сформульовані також Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постановах від 13 грудня 2021 року у справі № 367/3765/20 та від 12 січня 2022 року у справі № 568/525/21, від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21.

Частиною 3 статті 12 і частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно позовної заяви між сторонами виник спір стосовно правомірності укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору дарування земельної ділянки з кадастровим номером: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

З матеріалів справи вбачається, що дарувальник за оспорюваним договором ОСОБА_1 є боржником у виконавчому провадженні НОМЕР_1 та має заборгованість перед позивачем як правонаступником ПАТ «Златобанк» у загальному розмірі 82 800 000грн. При цьому, зазначена земельна ділянка, після її відчуження за договором дарування на користь ОСОБА_2 26 квітня 2018 року, була продана останнім ОСОБА_3 , яка 16 серпня 2019 року знову продала цю земельну ділянку ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову та зазначаючи об`єктивні обставини та припущення щодо обставин, які мають реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, позивач зазначив, що вказана земельна ділянка незаконно вибула з власності ОСОБА_1 , та неодноразово відчужувалась, а відтак позивач має обґрунтовані підстави вважати, що незабезпечення позову у даній справі може призвести до повторного відчуження

зазначеної земельної ділянки, що може ускладнити виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 1418 від 16 серпня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Косенком М.О. (с.с.7-10 т.2).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За таких обставин, ОСОБА_2 , як власник земельної ділянки, може розпорядитися своїм майном у будь-який час, що у подальшому може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення даного позову.

Виходячи з вищевикладеного, через ризик відчуження земельної ділянки на користь третіх осіб, невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту цієї земельної ділянки, може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

У постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.

Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Вказані обставини не були враховані судом першої інстанції при розгляді заяви про забезпечення позову та не наведено належного обґрунтування не врахування доводів позивача.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні ухвали про відмову у забезпеченні даного позову, неповно встановив обставини справи, не врахував наданих доказів, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ю-Бейс» - адвоката Круглика Валерія Володимировича задовольнити.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 9 січня 2025 року скасувати, ухваливши нове судове рішення, яким заяву представника ТОВ «Фінансова компанія «Ю-Бейс» - адвоката Круглика Валерія Володимировича задовольнити.

У забезпечення позову накласти арешт на земельну ділянку, загальною площею 0,1661 га, кадастровий номер: :05:013:0073, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 31, що належить ОСОБА_2 .

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 червня 2025 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

Т.І. Ящук