Справа № 346/5596/24
Провадження № 22-ц/4808/894/25
Головуючий у 1 інстанції Яремин М. П.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої (судді-доповідача) Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.,

з участю секретаря Струтинської Д.В..

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Атаманюк Володимир Михайлович, на рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 квітня 2025 року, у складі судді Яремин М.П., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог: виконавчий комітет Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, як орган опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та матеріального утримання батьком неповнолітніх дітей,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та матеріального утримання батьком своїх неповнолітніх дітей.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач проживав однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , за час спільного проживання у них народилися двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Через різні характери та погляди на життя сторони припинили спільне проживання та понад 6 років разом не проживають та не підтримують жодних відносин.

Впродовж цього часу позивач самостійно виховує та матеріально утримує своїх неповнолітніх синів, натомість їхня мати більше двох років проживає за кордоном та з 2021 року перебуває зареєстрованому шлюбі з іншим чоловіком. Спілкування із синами відповідачка не підтримує, не цікавиться їхнім життям та здоров`ям, не бере участі в їхньому вихованні та матеріальному утриманні.

За таких обставин існує необхідність у встановленні факту самостійного виховання позивачем неповнолітніх дітей для захисту їхніх прав та інтересів, та щоб позивач, як батько, міг вирішувати будь-які юридичні питання та формальності відносно дітей, зокрема, представляти їхні інтереси та вчиняти будь-які інші правочини без участі їхньої матері. Крім того, в майбутньому в нього може виникнути необхідність оформлення документів щодо соціальної допомоги на дітей, вирішення питань щодо їхнього переміщення без документального оформлення згоди матері, а також для реалізації своїх прав як особи, яка самостійно виховує дітей, зокрема, але не виключено, прав, передбачених ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Просив встановити факт самостійного виховання та матеріального утримання позивачем його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 30 квітня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Атаманюк В.М. подав апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що законодавством не передбачено обов`язкової умови про можливість встановлення факту самостійного виховання дитини разом із заявленням іншої позовної вимоги, зокрема про позбавлення батьківських прав, що узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду висловленим у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22. Суд першої інстанції безпідставно зазначав, що встановлення факту самостійного виховання дитини судом можливе тільки разом з іншою заявленою позовною вимогою.

Позивачем долучено до позову всі необхідні докази на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема надані довідки зі школи, листи від сімейного лікаря, фото таблиця. У судовому засіданні допитані свідки, які підтвердили факт, що позивач самостійно виховує та матеріально утримує дітей, а натомість матір не бере участі у їх вихованні. Подані докази в повній мірі доводять факт самостійного виховання позивачем його малолітніх дітей.

Зазначає, що стягнення аліментів з матері дітей є правом позивача, а не обов`язком. Позивач не бажав у судовому порядку стягувати аліменти на утримання малолітніх дітей, проте дана обставина не впливає на вирішення справи.

Висновки суду першої інстанції про те, що не підтверджено факт ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей не відповідають дійсності та спростовуються показаннями свідків, що мати дітей проживає за кордоном та взагалі не бере участі у вихованні дітей.

Вважає, що в судовому засіданні доведено обставини ухилення матері дітей від виконання своїх обов`язків, піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, підготовку до їх самостійного життя.

Позивачем не ставилося питання про позбавлення батьківських прав відповідачки, оскільки це є крайнім заходом. Проте позивачеві важливо встановити факт самостійного виховання ним синів, для вирішення будь-яких питань, що стосуються його дітей.

Суд першої інстанції фактично ототожнив поняття встановлення факту самостійного виховання дитини та позбавлення батьківських прав відносно дитини, хоча ці поняття є різними та тягнуть за собою різні наслідки.

Встановлення факту самостійного виховання позивачем його дітей потрібне для реалізації ним права на відстрочку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Просить скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким вимоги позовної заяви задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка правом на подачу відзиву не скористалася.

У судове засідання апеляційного суду сторони позивач ОСОБА_1 його представник - адвокат Атаманюк В.М., відповідачка ОСОБА_2 , представники третіх осіб виконавчого комітету Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, як орган опіки та піклування та ІНФОРМАЦІЯ_3 не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження порушення його прав, відсутністю необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком.

З таким висновком суду колегій суддів погоджується.

Судом встановлено, що згідно з даними свідоцтв про народження сторони є батьками неповнолітніх ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно з витягами з реєстру територіальної громади станом на 30.05.2024 позивач та його діти зареєстровані в АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки №143, виданої 30.05.2024 року Молодятинським старостинським округом Печеніжинської селищної ради, до складу сім`ї позивача за вищевказаною адресою входять: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (сини).

03.03.2021 року ОСОБА_6 зареєструвала шлюб з ОСОБА_7 , у зв`язку з чим змінила прізвище на « ОСОБА_8 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 03.03.2021 року.

Відповідно до довідки, виданої 11.06.2024 року Молодятинською гімназією Печеніжинської селищної ради Коломийського району Івано-Франківської області, батько неповнолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_3 - ОСОБА_1 систематично і регулярно бере активну участь у вихованні дітей, відвідує загальношкільні та класні батьківські збори, цікавиться їхньою успішністю та поведінкою, мама дітей не бере участі у цьому.

Згідно з даними довідки №37/2024, виданої 25.06.2024 року Коломийським міськрайонним судом Івано-Франківської області, ОСОБА_1 не звертався до вказаного суду із заявою про стягнення аліментів в період з грудня 2023 року по травень 2024 року на утримання ОСОБА_3 та ОСОБА_3 .

Відповідно до листа КНП «Коломийський районний центр первинної медико-санітарної допомоги Коломийської районної ради» ЦНП «КРЦ ПМСД КРР» №289/01-05/01 від 27.06.2024 року, згідно з інформацією наданою завідувачем амбулаторії загальної практики сімейної медицини смт. Печеніжин ОСОБА_9 , діти ОСОБА_3 та ОСОБА_3 не мають підписаних декларацій із сімейним лікарем АЗПСМ смт. Печеніжин. Згідно із записом в електронній системі охорони здоров`я, діти задекларовані у Віньковецькому центрі первинної медико-санітарної допомоги лікарем ОСОБА_10 .

Згідно з даними копії акту № 54 обстеження матеріально-побутових умов від 10.07.2024 року за місцем проживання ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 зареєстрований та спільно проживає із синами ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В будинку створено всі необхідні умови для проживання, навчання та розвитку дітей.

Рішенням виконавчого комітету Печеніжниської селищної ради №25 від 11.02.2025 року, яким затверджено висновок про доцільність встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком ОСОБА_1 його неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У висновку вказано, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає з дітьми в АДРЕСА_1 ; матір дітей ОСОБА_11 перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншим чоловікам, спілкування з дітьми не підтримує, не цікавиться їхнім життя та здоров`ям, не бере участі в їх вихованні та матеріальному утриманні. На засіданні комісії ОСОБА_1 пояснив, що безпосередньо сам бере участь у вихованні дітей, матеріально утримує та забезпечує їх усім необхідним.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин із метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється СК України (ст.1 СК України).

Частиною першою ст.121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст.ст.122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою ст.157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у ст.ст.150, 151 СК України.

За приписами частини другої ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим із них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (ст.25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга ст.30 ЦК України).

Відповідно до ст.15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно з частиною другою ст.15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій ст.15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (ст.164 СК України).

За таких обставин, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Так само як визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання та утримання дитини.

Частиною першою ст.152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої ст.155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У справі, яка переглядається, заявник просить установити факт самостійного виховання та утримання ним синів, але встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дітей.

Доведення факту одноосібного виховання та утримання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини, а визначена частиною першою ст.15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання та утримання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання та утримання дитини.

Враховуючи викладене вище, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у матеріалах справи відсутні докази існування або настання обставин, в силу яких батьківська правосуб`єктність матері дітей обмежена або припинилася, а тому відсутні правові підстави для задоволення вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дітей.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Позивач звертаючись з позовом зазначав, що у сторін в період проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу народились сини ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . Сторони більше 6 років не проживають разом, а сини проживають разом з ним, знаходяться на його утриманні і самостійному вихованні.

Посилання апеляційної скарги про те, що відповідачка ОСОБА_11 більше двох років проживає за кордоном та не спілкується з дітьми, не цікавиться їх життям та здоров`ям, не бере участь в їх вихованні та матеріальному житті суд оцінює критично.

Позивачем не було надано до суду першої та апеляційної інстанції доказів перебування відповідачки за кордоном, також сторона не зверталась до суду з клопотанням про витребування даних з Державної прикордонної служби України про перетин ОСОБА_2 кордону.

Покази свідків у справі, а також дані висновку органу опіки та піклування у справі під час розгляду справи в суді першої інстанції доводять, що діти сторін проживають разом з батьком, що зважуючи на рівність прав щодо виховання та утримання дітей з боку батьків жодним чином не доводить вимоги позову. Проживання одного з батьків окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що фактично матір дітей не бере участі у їх вихованні та утриманні, не можуть бути прийняті, оскільки перебування матері за кордом, і яка не заперечує проти проживання спільних з позивачем дітей з батьком, не позбавляє її здійсненню батьківських обов`язків щодо спільних з позивачем дитини.

Більш того, мати ОСОБА_2 не позбавлена батьківських прав, а батько не позбавлений права звернутися до суду з позовом про стягнення з матері дітей на користь батька аліментів на утримання їх неповнолітніх синів.

Суд першої інстанції, оцінюючи висновок органу опіки та піклування правильно вважав його не достатньо обґрунтованим, оскільки в ньому лише підтверджується факт проживання дітей разом з позивачем, а також те, що позивачем як батьком створені належні умови для їх проживання. Суд вважав, що у висновку відсутні переконливі дані з посиланням на докази, які б свідчили про виключні обставини, що матір утриманням, доглядом та вихованням дітей не займається.

Разом з тим, позивач не надав суду доказів, що в питанні виховання чи утримання дітей, матір умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Утримання та виховання дітей батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що для отримання відстрочки для проходження військової служби позивачу належить надати рішення суду про встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей не може бути підставою для задоволення такої вимоги.

Решта наведених у апеляційній скарзі доводів зводиться до незгоди з висновками суду першої інстанції та бажання встановити такий факт у судовому порядку, що належним способом захисту вважати не можна, оскільки у разі настання певних юридичних фактів (дій чи події) батьківські права та обов`язки припиняються та додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виховує та утримує дитину не потребується.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що факт одноосібного виховання дітей одним із батьків не може встановлюватися на підставі судового рішення, оскільки у такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дітей. Враховуючи, що нормами СК України закріплений обов`язок батьків виховувати та утримувати дитину, відсутні підстави для додаткового встановлення у судовому порядку факту самостійного виховання та перебування дітей на утриманні позивача.

Також безпідставними є посилання апеляційної скарги на постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/2, оскільки висновок суду стосується того, що факт одноосібного виховання дитини батьком не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що, вирішуючи питання про встановлення факту самостійного виховання та матеріального утримання батьком своїх дітей, суд першої інстанції, надав належну оцінку наданих доказів у їх сукупності, виходячи з конкретних обставин справи, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Атаманюк Володимир Михайлович, залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 30 квітня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин