КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025року м. Київ

Унікальний номер справи № 362/6065/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10481/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Марчука О.Л., по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення частки у спадковому майні,-

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила: визначити, що частка ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві власності на нежитлову будівлю, магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1 становить частину (т. 1 а.с. 1-4).

На обґрунтування позову зазначала, що позивач є дочкою ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Мати позивачки ОСОБА_7 після розірвання шлюбу з ОСОБА_6 25.04.1979 року, відновила дошлюбне прізвище « ОСОБА_8 », яке змінила на « ОСОБА_9 » після укладення 30.12.1983 року шлюбу з ОСОБА_10 . Таким чином, зазначеними доказами підтверджено, що позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_5 , яка померла, ІНФОРМАЦІЯ_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_10 , чоловік ОСОБА_5 .

Після смерті ОСОБА_5 у приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Носенко Г.А. відкрилась спадкова справа № 49/2020. Звернувшись до нотаріуса з питання оформлення спадщини на майно померлої матері, у тому числі і частину нежитлової будівлі за номером АДРЕСА_1 позивач отримала відмову.

Так, постановою приватного нотаріуса Носенко Г.А. № 174/02-31 від 28.11.2020 р. ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку нежитлової будівлі за номером АДРЕСА_1 - оскільки спадкоємець не надала документи, які підтверджують право власності ОСОБА_5 на частку нежилої будівлі та документи, які б свідчили про те, що частка померлої у праві спільної сумісної власності на нежитлову будівлю була визначена.

Так, відповідно до відомостей інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 17.03.2021 р. право власності на нежитлову будівлю, магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1 загальною площею 329,9 кв.м. (реєстраційний номер майна 739451) зареєстровано на ім`я ОСОБА_10 , форма власності: приватна, розмір частки 1/1, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності 443/23.07.2001 р., 30.07.2001, Васильківська районна державна адміністрація. Дата прийняття рішення про державну реєстрацію - 16.04.2023 р.

ОСОБА_5 та ОСОБА_10 перебували в шлюбі з 30.12.1983 р. Відтак, вищезазначене нерухоме майно, а саме нежитлова будівля, магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1 . загальною площею 329,9 кв.м., право власності на яке зареєстроване 23.07.2001 р. є спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , які згідно зі статті 63 СК України, як дружина та чоловік мали рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки інше не встановлено домовленістю між ними.

При цьому, ОСОБА_5 не отримувала і не могла отримати свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 свого чоловіка ОСОБА_10 , як це передбачено положеннями ЗУ «Про нотаріат» та наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», оскільки померла за чотири роки до його смерті, а саме ще ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Таким чином, частка нежитлової будівлі, магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1 - належала ОСОБА_5 , як частка в спільному майні подружжя, а тому увійшла до складу спадщини після її смерті і має спадкуватися на загальних підставах (а.с. 1-4).

До суду надійшов відзив на позовну заяву від представника ОСОБА_4 - адвоката Закатюка О.А., в якому останній просив відмовити в задоволенні позову (а.с. 69-70).

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2025 року відмовлено в задоволенні цивільного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення частки у спадковому майні (а.с. 189-191).

Не погодившись з рішенням суду, 11 квітня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Стукалова І.В. звернулась до суду з апеляційною скаргою, у якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги (а.с. 198-202).

В обґрунтування апеляційної скарги зазначала, що вважає законним рішення суду першої інстанції в частині визнання судом, що вказане нерухоме майно є майном, набутим подружжям за час шлюбу, а тому, в силу статті 60 СК України, належать сторонам на праві спільної сумісної власності. Наявні підстави для поділу спірного нерухомого майна. Як наслідок, виходячи із рівності часток батьків позивачки у спільному нерухомому майні у вигляді нежитлової будівлі магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1 , -кожен із них мав частку у праві спільної сумісної власності в розмірі 1/2 частини.

Разом з тим, суд першої інстанції незаконно відмовлено в задоволенні позову з підстав спливу строків позовної давності і відхилені доводи позивача щодо зупинення строку позовної давності на підставі п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України через карантин та воєнний стан, виходячи з того, що зупинити можна лише ті строки, які не завершились.

Суд першої інстанції, дійшовши переконання, що строк позовної давності у даній справ закінчився 28 листопада 2023 року, тобто вже після відміни карантину (3- червня я2023 року) та до набрання чинності законом, який зупинив перебіг позовної давності та строк дії воєнного стану (30 січня 2024 року), судом першої інстанції не було взято до уваги, що в зазначений період часу діяли положення п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17.03.2022 року.

Відтак, при розгляді справи суд не встановив усіх обставин справи, які мають значення для вирішення справи, дійшов посилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з застосуванням наслідків спливу строку позовної давності, чим порушив норми процесуального права (а.с. 198-202).

09 червня 2025 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідачки ОСОБА_2 , в якому остання просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги (а.с. 227-229).

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Стукалова І.В.підтримала скаргу і просила її задовольнити. Відповідач ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Закатюк О.А. заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Про розгляд справи апеляційним судом 12 червня 2025 року позивач ОСОБА_1 була сповіщена 29 травня 2025 року особисто поштовим повідомленням та 12 травня 2025 року повідомленням її представника - адвоката Стукалової І.В. до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. Відповідач ОСОБА_3 був сповіщений 29 травня 2025 року поштовим повідомленням про що є відмітка працівників пошти про вручення особисто адресату поштового відправлення суду. Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Закатюк О.А. підтвердив факт належного сповіщення відповідача, належне повідомлення ОСОБА_1 підтвердила в суді представник - адвокат Стукалова І.В., про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 215-220, 235).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04). При цьому запобігати неналежній і такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі - завдання саме державних органів (див. рішення ЄСПЛ від 20.01.2011 у справі «Мусієнко проти України», № 26976/06).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 06.04.2016 року (а.с. 84).

Спадкоємцем померлої ОСОБА_5 за законом є її дочка - позивачка ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними свідоцтвами:про народження серії НОМЕР_2 від 23.06.1973 року;про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 25.04.1979 року; про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 30.12.1983 року; про шлюб серії НОМЕР_5 від 29.03.2013 року (а.с. 89, 89 на звороті, 90, 90 зворот).

ОСОБА_11 звернулася до приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Носенко Г.А. з метою прийняття та оформлення спадщини за законом, а саме нежитлової будівлі за номером АДРЕСА_1 , після померлої матері ОСОБА_5 (а.с. 14).

Постановою приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Київської області Носенко Г.А. № 174/02-31 від 28.11.2020 року, ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно у вигляді нежитлової будівлі магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують право власності ОСОБА_5 на частку нежитлової будівлі та документи, які б свідчили про те, що частка померлої у праві спільної сумісної власності на нежитлову будівлю була визначена (а.с. 15).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.11.2020 року, нежитлова будівля магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1 , - зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_10 - чоловіком матері позивачки (а.с. 96-100).

Заявивши позов, позивачка у цій справі просила: визначити, що частка її матері ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві власності на нежитлову будівлю, магазин-бар за адресою: АДРЕСА_1 становить частину (т. 1 а.с. 1-4).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

У частині п`ятій статті 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19 (провадження № 61-16257св20), вказано, що «для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право. Відповідно до частини першої статті 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Разом із тим, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті (частина четверта статті 25 ЦК України). З урахуванням зазначеного, Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про права особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі, про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень статті 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування. Аналогічний правовий висновок неодноразово було викладено Верховним Судом у постановах від 20 червня 2018 року у справі № 640/13903/16-ц (провадження № 61-15147св18); від 20 червня 2018 року у справі № 266/5267/18 (провадження № 61-6647св19); від 20 березня 2019 року у справі № 550/1040/16-ц (провадження № 61-28423св18); від 22 квітня 2020 року у справі № 601/2592/18 (провадження № 61-17859св19); від 22 квітня 2020 року у справі № 127/23809/18 (провадження № 61-11210св19); від 27 травня 2020 року у справі № 361/7518/16-ц (провадження № 61-43734св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 464/1663/18 (провадження № 61-9410св19), що свідчить про сталість судової практики у спірних правовідносинах. […] Крім того, вказаний спосіб захисту не є ефективним у розумінні положень статті 16 ЦК України та не призведе до відновлення порушених прав позивача, за захистом якого вона звернулася до суду».

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 522/3974/20 (провадження № 61-4007св23).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не врахував, що визначення частки померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивачки ОСОБА_5 у праві спільної сумісної власності з ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , є неналежним способом захисту своїх прав з огляду на те, що вирішення судом питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, суперечить законодавству; обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача ОСОБА_1 є позов про визнання за позивачкою права власності (права на частку у праві спільної власності на спірне майно) в порядку спадкування, проте такі вимоги у цьому провадженні позивачкою не були заявлені. При розгляді справ про визнання права власності на майно в порядку спадкування, встановлення належності спірного майна до складу спадщини є передусім питаннями доведення відповідних обставин, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.

Вищевказаних вимог законодавства суд першої інстанції не врахував, визнав порушеним право позивачки і належним способом захисту порушеного права звернення до суду із зазначеним позовом, зокрема шляхом визначення частки матері позивачки - ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 у спільній власності на вищевказане нерухоме майно, тобто вирішив питання про права померлої особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, проте відмовив в позові за пропуском позивачкою строку позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом.

Крім того, суд апеляційної інстанції визнав помилковим оскаржуване рішення також і в частині висновку про пропуск позивачкою строку позовної давності, зазначивши, що початок перебігу цього строку розпочався 28 листопада 2020 року коли нотаріус відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно зазначив що такий строк сплив 28 листопада 2023 року.

При цьому, районний суд не врахував, що Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічна: гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби COVID-19 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України: метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширення на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричини коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенні, території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Крім того, Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дію якого неодноразово продовжено.

17 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким внесено зміни до законодавчих актів України, зокрема розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено, зокрема, пунктом 19 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Таким чином, з огляду на те, що з 02.04.2020 року набрав чинності Закон, згідно з яким в Україні запроваджений з 12.03.2020 року загальнодержавний карантин, який тривав до 30.06.2023 року, а з 24.02.2022 року в Україні введено воєнний стан, який діє на усій території України, а також на встановлені судом обставини, а саме, дату звернення позивача із даною позовною заявою 03.09.2024 року, трирічний строк позовної давності у даній справі позивачкою не пропущено, оскільки такий строк продовжено на підставі вказаних вище норм закону.

Відтак, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення у даній справі про відмову у задоволенні позовних вимог.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі ст. 141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати не підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2025 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення.

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визначення частки у спадковому майні.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 13 червня 2025 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов