18.06.2025 Справа № 756/7773/25
Унікальний номер 756/7773/25
Провадження номер 4-с/756/46/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ

Оболонський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретар судового засідання - Лисенко Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу представника боржника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , стягувач Держава, суб`єкт оскарження: Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, на бездіяльність,

УСТАНОВИВ:

30 травня 2025 року представник боржника ОСОБА_2 , за допомогою документа сформованого в системі «Електронний суд» звернулася зі скаргою, в якій просить: визнати протиправною бездіяльність Дніпровського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України та зняти арешт зі забороною на відчуження, накладений на транспортний засіб марки Toyota Corolla 1.6, д.н.з. НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 .

В обґрунтування поданої скарги зазначає, постановою Оболонського районного суду міста Києва від 18 травня 2006 року у справі № 3-14957 на ОСОБА_1 накладено стягнення у вигляді штрафу в прибуток держави у розмірі 50,00 грн. у зв`язку з вчиненням ДТП під час керування належним йому на праві власності автомобілем Toyota Corolla, державний номерний знак НОМЕР_1 . В ході примусового виконання Дніпровським відділом державної виконавчої служби у м. Києві відкрито виконавче провадження № НОМЕР_6 та накладено арешт із забороною відчуження.

ОСОБА_1 09 грудня 2009 року сплатив штраф у розмірі 50,00 грн. на рахунок Державної казначейської служби, вказавши у призначенні платежу «Штраф за порушення ПДР».

На адвокатський запит, Дніпровський відділ державної виконавчої служби у м. Києві відмовився скасувати арешт, через знищення матеріалів виконавчого провадження за закінчення строків зберігання. Посилаючись, на ті обставини, що скаржник позбавлений права розпорядитися майном, просить скасувати арешт майна.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями 30 травня 2025 року матеріали скарги передано на розгляд судді Шролик І.С.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва 03 червня 2025 року поновлено відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду на 18 чеврня 2025 року.

Скаржник та його представник будучи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи в судове засідання не з?явилися. 16 червня 2025 року надійшла заява про розгляд справи без участі скаржника та його предсатвника.

Представник Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) будучи належним чином повідомлені про розгляд справи в судове засідання не з?явилися. Заяв про відкладення розгляду справи до суду не надали.

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 450 ЦПК України, суд ухвалив розглянути справу за відсутності вказаних осіб, оскільки їх неявка не є перешкодою для розгляду скарги.

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення скарги по суті, вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 129-1 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, а також рішеннями, які підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України, ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

За змістом частини першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Під час розгляду справи судом встановлено, що постановою Оболонського районного суду міста Києва від 18 травня 2006 року справа ОСОБА_1 визнано винним у вчинені ДТП та накладено стягнення у вигляді штрафу в сумі 50,00 грн в дохід держави.

Згідно квитанції від 09 грудня 2009 року ОСОБА_1 здійснив оплату штрафу за порушення ПДР в розмірі 50,00 грн.

З відповіді Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 26 жовтня 2021 року та від 27 лютого 2025 року, що у відділі перебувало на виконанні НОМЕР_7 з примусового виконання постанови №3-14957 від 18 травня 2006 року. У відділі відсутня технічна можливість відновити виконавче провадження у зв`язку із закінченням терміну зберігання. Виконавчі провадження відносно ОСОБА_1 у відділі відсутні.

З відповіді поточних результатів по АІС акту перевірки від 10 серпня 2021 року вбачається наявність арешту транспортного засобу Toyota Corolla 1.6, д.н.з. НОМЕР_1 , № двигуна НОМЕР_2 , № кузова НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 на підставі постанови ВДВС Дніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 11 грудня 2006 року.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV) державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 жовтня 2019 року № 904/51/19.

Відповідно до ст. 451 ЦПК України передбачено, що за результатами скарги суд постановлює ухвалу, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

До спірних правовідносин, суд вважає за потрібне застосувати висновок Верховного Суду, що міститься у постанові від 13 липня 2022 року справа № 2/0301/806/11, наявність протягом тривалого часу (майже 10 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Зважаючи на те, що виконавче провадження відсутнє та не перебуває на примусовому виконанні, перевірити правомірність (протиправність) дій (бездіяльності) державного виконавця неможливо, боржником фактично виконано стягнення, що доводиться квитанцією, відсутні майнові претензій з боку стягувача, наявний арешт майна боржника впродовж тривалого часу 19 років років, становить непропорційне втручання в особисті майнові права власника ОСОБА_1 щодо можливості реалізації права володіння, тому скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 260, 261, 447, 450, 451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 , стягувач Держава, суб`єкт оскарження: Дніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції, на бездіяльність,- задовольнити частково.

Скасувати арешт зі забороною на відчуження, накладений на підставі постанови державного виконавця Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 11 грудня 2006 року в рамках виконавчого провадження з примусового виконання постанови Оболонського районного суду міста Києва від 18 травня 2006 року №3-14957, на транспортний засіб марки Toyota Corolla, державний номерний знак НОМЕР_1 , № кузова НОМЕР_3 , який належить на праві власності ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ), згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 .

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційну скаргу було подано протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідного тексту ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 18 червня 2025 року.

Суддя Шролик І.С.