РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Київ

Солом`янський районний суд м. Києва в складі головуючого судді Козленко Г.О., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

До Солом`янського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив суд:

- виселити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення;

- стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

В обгрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яку отримав у спадок від бабусі, однак вказана квартира злочинним шляхом була відчужена на користь ОСОБА_2 .

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.05.2016 у справі №760/24010/14-ц договір купівлі-продажу квартири, укладений 27.05.2009 між позивачем та відповідачкою, визнано недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину шляхом повернення квартири у власність позивача.

Окрім цього, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 05.01.2024 у справі №760/22442/21 ОСОБА_2 позбавлено права користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

На виконання вищезазначеного рішення було видано виконавчий лист, однак останній повернуто стягувачу у зв`язку з невідповідністю вимогам ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Як зазначає позивач, відповідач знята з зареєстрованого місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , однак відповідач навмисно здійснює перешкоди для позивача у користуванні належним йому майном.

У зв`язку з вищезазначеним, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Як зазначає відповідач, остання ніколи не проживала та не проживає у спірній квартирі та не вчиняє жодних перешкод позивачу у користуванні його майном. Окрім того вказує, що позовна заява не містить жодних доказів на підтвердження факту проживання відповідачем у спірній квартирі, вчинення будь-яких перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні майном позивачу останнім також надано не було.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 24.01.2025 відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення.

Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною другою статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості від 01.05.2024 №376848222.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01.10.1999 ОСОБА_1 є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна гр. ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: квартири номер АДРЕСА_1 .

12.05.2016 в межах справи №760/24010/14-ц Солом`янським районним судом видано виконавчий лист відповідно до якого: застосовано наслідки недійсності правочину та повернуто у власність ОСОБА_1 квартиру під номером АДРЕСА_1 , яка складається з двох жилих кімнат, загальною площею 39,00 кв.м, жилою площею 23,40 кв.м.

Листом Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 01.05.2024 №108-5443 ОСОБА_1 повідомлено, що станом на дату надання відповіді всі зареєстровані особи були зняті із задекларованого/зареєстрованого місця проживання 05.09.2023 та 27.09.2023 на підставі заяв ОСОБА_1 , як власника житлового приміщення.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/22442/21 від 05.01.2024 позбавлено ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) права користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) 908,00 грн. судового збору.

06.03.2024 у справі №760/22442/21 Солом`янським районним судом м. Києва видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) 908,00 грн. судового збору.

Відповідно до повідомлення Солом`янського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 15.03.2024 виконавчий лист, керуючись п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», повернуто стягувачу без прийняття до виконання.

Листом Солом`янського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 12.04.2024 №І-1906кц/125/55-2024 повідомлено ОСОБА_1 , що звернення останнього на «Урядову гарячу лінію» щодо виселення гр. ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 в Солом`янському УП ГУНП у м. Києві зареєстровано за вх. №І-1906кц/вс від 05.04.2024 розглянуто відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян». Додатково повідомлено, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» виселення можуть здійснювати лише державні виконавці, тому з даного приводу рекомендовано звернутися до Солом`янського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстицї.

Згідно з довідкою Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЛЕБЕДІВ КВАРТАЛ» від 04.02.2025 ОСОБА_2 з 01.01.2019 проживає в квартирі АДРЕСА_4 , але не зареєстрована за місцем проживання, однак не зазначено, що остання проживає за вказаною адресою на постійній основі.

Відповідно до витягу з реєстру Київської територіальної громади від 04.02.2025 №2025/001669621 вбачається, що зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_2 є: АДРЕСА_5 .

Окрім того, в матеріалах справи наявне рішення Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/27386/19 від 05.01.2024 за позовом ОСОБА_5 , що діє у своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , треті особи: ОСОБА_1 , Служба у справах дітей Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення та відшкодування шкоди, яким у задоволенні позову відмовлено.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

При вирішенні справи про виселення особи суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, а й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/22442/21 від 05.01.2024 позбавлено ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ) права користування житловим приміщенням квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, фактично на даний момент позивач позбавлений можливості вільно користуватися та розпоряджатися власним майном, оскільки відповідачем вчиняються перешкоди в реалізації цього права. Разом з тим, слід звернути увагу, позивач є небайдужим щодо поновлення своїх порушених прав та інтересів.

Надана відповідачем довідка про фактичне місце проживання від 04.02.2025 та витяг з реєстру територіальної громади від 04.02.2025 №2025/001669621 жодним чином не підтверджують факт того, що відповідач фактично не користується квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВС №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У постанові Верховного Суду від 02 червня 2022 року у справі № 522/26382/15 колегія суддів наголосила, що виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів: справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оскільки позовні вимоги спрямовані на захист порушеного права позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. З урахуванням задоволення позову, стягненню з відповідачки на користь позивача підлягають судові витрати в розмірі 1211,20 гривень судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 16, 76-79, 81, 82, 83, 89, 95, 141, 258-259, 263-265, 273, 352, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанов и суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.О. Козленко