справа № 274/825/25
провадження № 2/0274/827/25
Рішення

Іменем України

(заочне)

13.06.2025 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання - Рудич М.О., позивача, представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бердичева Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку об`єктом права особистої приватної власності -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 , інтереси якого представляє адвокат Кравець М.А., звернувся в суду з позовом до ОСОБА_4 , згідно якого просить визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.09.2024 позивач зареєстрував право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Наприкінці 2024 року позивач вирішив розпорядитися вказаною нерухомістю на користь своєї доньки шляхом укладання договору дарування.

Проте, у вчиненні такої нотаріальної дії нотаріусом було відмовлено та листом від 16.12.2024 №32/01-16 повідомлено, що на підставі отриманих документів нотаріус прийшла до висновку про перебування вказаного будинку у спільній сумісній власності подружжя позивача та відповідачки, тому укладення договору дарування можливе лише за згодою другого з подружжя.

Позивач з таким твердженням не погоджується та вважає вказаний житловий будинок особистою приватною власністю.

Позивач звернувся до відповідачки з наміром врегулювати зазначену ситуацію в позасудовому порядку. Однак, остання ухиляється від врегулювання спірного питання.

В обґрунтування факту належності позивачу на праві особистої приватної власності вказаного житлового будинку позивач зазначає наступне: спірний будинок завершено будівництвом у 1967 році бабусею позивача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя ОСОБА_5 не оформила та не зареєструвала за собою право власності на вказаний житловий будинок. Водночас, з часу закінчення будівництва і до смерті (10.05.1989) ОСОБА_5 значилась головою двору за адресою: АДРЕСА_1 . 01.05.1982 позивач та відповідачка уклали шлюб, який було зареєстровано Великоп`ятигірською сільською радою народних депутатів Бердичівського району Житомирської області за актовим записом № 6.

З квітня 1986 року позивач, відповідачка та їхня старша донька ОСОБА_6 з дозволу бабусі почали проживати у її будинку. З вказаного часу позивач не змінював місце проживання.

Після смерті ОСОБА_5 спадщину фактично прийняв позивач, як внук спадкодавиці, який фактично вступив в управління спадковим майном. Інші спадкоємці спадщину не прийняли. Однак, спадкові права позивач належним чином не оформив. Водночас, згідно погосподарських книг з 1991 року позивач значиться головою двору за адресою: АДРЕСА_1 .

Будучи головою двору, позивач звернувся до органу місцевого самоврядування із заявою про передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Великоп`ятигірської сільської ради 9 сесії 24 скликання від 20.08.2003 таку заяву було задоволено та передано у власність позивача вказану земельну ділянку, на підтвердження чого позивач отримав державний акт від 21.08.2003. 05.06.2024 на вказану земельну ділянку виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та присвоєно кадастровий номер :03:003:8119.

24.09.2024 державним реєстратором відділу «Центр надання адміністративних послуг ДІЯ» Райгородоцької сільської ради здійснено державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Вважає, що реєстрація у період шлюбу з відповідачкою права власності на спірний будинок як новозбудований не спростовує факт відсутності участі відповідачки у придбанні спірного будинку.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07.02.2025 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с.39 - 40).

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 06.03.2025 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду (а.с. 48 ).

Представник позивача і позивач в судовому засіданні вимоги позовної заяви підтримали з підстав зазначених в позові, проти заочного розгляду справи не заперечили.

Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином за зареєстрованою адресою проживання, причину неявки суду не повідомила.

Суд, за згодою позивача та його представника ухвалює заочне рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить вимогам ст. 280 ЦПК України.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача ОСОБА_1 , свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази, встановив наступні фактичні обставини.

Судом встановлено, що згідно погосподарських книг з 1991 ОСОБА_2 значиться головою двору за адресою: АДРЕСА_1 (погосподарська книга № 3, особовий рахунок № НОМЕР_1 за 1991-1995 роки; погосподарська книга № 4, особовий рахунок № НОМЕР_2 за 1996-2000 роки; погосподарська книга № 4, особовий рахунок № НОМЕР_3 за 2001-2005 роки; погосподарська книга № 4, особовий рахунок № НОМЕР_4 за 2006-2010 роки; погосподарська книга №9 особовий рахунок № за 2011-2015 роки; погосподарська книга № 1, особовий рахунок № НОМЕР_5 за 2016-2020 роки, погосподарська книга №1, особовий рахунок № НОМЕР_6 за 2021-2024 роки), що підтверджується випискою з погосподарської книг від 10.12.2024 № 124 та від 16.09.2024 № 122 (а.с.11 - 12,21).

Згідно довідки Великоп`ятигірського старостинського округу Райгородоцьої сільської ради Бердичівського району Житомирської області від 05.06.2024 №72 згідно рішення 52 сесії Великоп`ятигірської сільської ради від 21.07.2015 №505 АДРЕСА_1 (а.с.22).

Відповідно до технічного паспорта на житловий будинок, виготовлений на замовлення ОСОБА_2 спірний будинок за адресою: АДРЕСА_1 завершено будівництвом у 1967 році (а.с.23-25).

Як зазначає позивач у своїй заяві, саме його бабусі ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 належав зазначений житловий будинок, проте за життя ОСОБА_5 не оформила та не зареєструвала за собою право власності на вказаний житловий будинок.

Факт родинних відносин між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 підтверджується, свідоцтвом про його народження № НОМЕР_7 від 20.06.1978 та свідоцтвом про народження батька позивача - ОСОБА_7 від 21.11.1934 (а.с.8 - 9).

Водночас, з часу закінчення будівництва і до смерті (10.05.1989) ОСОБА_5 значилась головою двору за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Великоп`ятигірського старостинського округу Райгородоцьої сільської ради Бердичівського району Житомирської області від 10.152.2024 №180 (а.с.10).

Позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 уклали шлюб 01.05.1982 року, який було зареєстровано Великоп`ятигірською сільською радою народних депутатів Бердичівського району Житомирської області, актовий запис № 6 (а.с.13).

Рішенням Великоп`ятигірської сільської ради 9 сесії 24 скликання від 20.08.2003 передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.14).

05.06.2024 на вказану земельну ділянку виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та присвоєно кадастровий номер :03:003:8119, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку №НВ-024 від 01.08.20214 (а.с.15-20).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №396301044 від 24.09.2024 за ОСОБА_2 20.09.2024 зареєстровано право власності на закінчений будівництвом житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 (а.с.26).

З метою посвідчення договору дарування житлового будинку на користь доньки, ОСОБА_2 звернувся до приватного нотаріуса Юрчук Н.І. Листом від 16.12.2024 №32/01-16 позивачу роз`яснено, що на підставі отриманих документів нотаріус прийшла до висновку про перебування вказаного будинку у спільній сумісній власності подружжя. Тож укладання договору можливе лише за згоди другого з подружжя (а.с.27).

Позивач звертався до відповідачки ОСОБА_4 з наміром врегулювати зазначений спір в позасудовому порядку, що підтверджується листом від 15.01.2025 (а.с.28).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_8 ( сестра позивача) суду пояснила, що будинок будувала їх бабця в 1967 році. Коли позивач одружився він почав проживати з родиною разом із бабусею в належному їй будинку. Після смерті бабусі будинок перейшов у власність позивача в порядку спадкування. Відповідачка участі в будівництві будинку не приймала. Позивач і на даний час проживає в будинку, який належав їх бабусі.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_9 ( чоловік сестри) суду пояснив, що він в 1987 році прийшов з армії, а в 1989 році одружився із сестрою позивача, позивач проживав з родиною в будинку, який належав його бабі, доглядав за бабою. Будинок будувала бабуся позивача та його дружини. На даний час в будинку проживає позивач, це його спадщина.

Згідно ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що був чинним на час реєстрації шлюбу між сторонами, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст.24 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Згідно ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не прийнялися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Власник майна як це передбачає ст. 392 ЦК України може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З приписів ч. 1 ст. 5 ЦПК України вбачається, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, від 13 березня 2019 року у справі № 334/9028/15-ц.

Реєстрація у період шлюбу за відповідачкою права власності на спірний будинок як новозбудований не спростовує факт відсутності участі відповідачки у придбанні спірного будинку.

Спірний будинок закінчено будівництвом у 1967 році - до реєстрації шлюбу між сторонами, підставою реєстрації права власності не є правочин з оплатного відчуження.

На підставі викладеного, суд визнає, що спірний будинок АДРЕСА_1 не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки його набуто позивачем в порядку спадкування після смерті бабусі ОСОБА_5 та зареєстрований як новозбудований за позивачем в період шлюбу з відповідачкою.

Таким чином, майно, набуте одним із подружжя до шлюбу, залишається його особистою власністю, навіть якщо воно було зареєстроване як новобудова після укладення шлюбу.

Враховуючи наведені обставини позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. 12-13,76-81,89, 258,263-265,280-282,354 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання житлового будинку об`єктом права особистої приватної власності задовольнити.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1 об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 13 червня 2025 року

Суддя: Т.М.Вдовиченко