Провадження № 22-ц/4808/816/25
Головуючий у 1 інстанції Мелещенко Л. В.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Баркова В.М., Василишин Л.В.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю особи, яка подала апеляційну скаргу, позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Головатюка І.М., відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Рудої Х.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Головатюк Іван Миколайович, на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Мелещенко Л.В. 21 березня 2025 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування вимог зазначила, що вони з відповідачем мають спільну дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2017 року ім`я дитини змінено з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ».

За останні три роки відповідач повністю самоусунувся від будь-якого спілкування зі своєю малолітньою дитиною, не переймається її основними життєвими потребами, жодного разу не відвідував сина а ні в школі, а ні за адресою місця проживання, навіть не телефонував, дитина не отримувала від батька жодного подарунка на день народження або на якісь інші свята.

Відповідач є злісним неплатником аліментів. Загальний розмір заборгованості станом на 01 вересня 2023 року становить 41 159,39 грн.

На думку позивача, факт підтвердженого злісного багаторічного ухилення від сплати аліментів є не тільки підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а і має ознаки вчинення ним правопорушення, передбаченого статтею 164 Кримінального кодексу України.

За таких обставин просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 1-3, том 1).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено і повному обсязі (а.с.2325-243, том 1).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з положень ст.150, 164,165, 166 Сімейного кодексу України, встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а також доказів на підтвердження винної поведінки батька та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками щодо дитини, враховуючи найкращі інтереси дитини, дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи апеляційної скарги

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Головатюк І.М., подала апеляційну скаргу з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права, не відповідності висновків суду найкращим інтересам дитини.

Вказує, що суд безпідставно дійшов висновку про відсутність винної поведінки відповідача.

Так, ОСОБА_2 протягом тривалого часу самоусунувся від виконання обов`язків щодо утримання та виховання дитини, злісно ухилявся від сплати аліментів, що підтверджується виконавчим листом та розрахунком заборгованості на суму понад 41 000,00 гривень; дитина не ідентифікує його як батька, не має з ним жодного емоційного зв`язку; єдина зацікавленість відповідача з`явилася лише в межах даного судового процесу.

Апелянт стверджує, що відповідач не забезпечує та ухиляється від стабільного виконання батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина, а посилання відповідача на те, що проживає за межами України та позбавлений можливості забезпечити спілкування з дитиною та її виховання, є нікчемним, адже а ні міжнародне, а ні чинне законодавство України не зобов`язує батьків проживати разом, щоб належним чином виховувати дитину.

Наголошує, що органом опіки та піклування Оболо6нської районної державної адміністрації подано висновок, у якому чітко зазначено про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Однак, на думку апелянта, суд безпідставно не взяв до уваги даний висновок та визнав його необ`єктивним, не витребував додаткових доказів, а також поставив під сумнів компетентність працівників органу опіки та піклування, оскільки жодної необґрунтованості та суперечності інтересам дитини у даному висновку не вбачається.

Також суд прийняв до уваги лише пояснення відповідача, водночас не врахував те, що тривалий факт невиконання рішення суду про стягнення аліментів, а також те, що невеликі суми, які відповідач оплатив, навіть не перекривають суму заборгованості. Не враховано інформаційну довідку про роботу з психологом, з якої слідує, що дитина взагалі не знає батька, а також інформацію із закладу освіти про відсутність участі батька у вихованні дитини.

Зазначає, що наявність у відповідача бажання спілкуватись із сином, задекларованого в суді, не перекриває роки байдужості та несплати аліментів. Суд фактично поклав обов`язок ініціативи підтримки спілкування батька з сином на матір дитини, що є неправомірним та суперечить принципу захисту інтересів дитини та рівності прав і обов`язків чоловіка та жінки в сім`ї. Також не наведено жодних переконливих аргументів, чому збереження юридичного зв`язку з батьком, якого дитина не знає, є в інтересах дитини.

Звертає особливу увагу суду на те, що у серпні 2017 року вона уже зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів та зміну імені дитини. Так, у рішенні суд вважав за необхідне не позбавляти відповідача батьківських прав, попередивши про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини й покласти на службу у справах дітей контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Однак, з моменту ухвалення зазначеного рішення минуло 6 років, але відношення відповідача до дитини так і не змінилося.

За наведених обставин просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.2-5, том 2).

Позиція інших учасників справи

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Руда Х.Д., подано відзив на апеляційну скаргу. Зазначає, що не відповідає фактичним обставинам справи твердження позивачки про самоусунення відповідача від своїх батьківських обов`язків. Нею не подано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даного факту. До відповідача не було застосовано жодних заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, притягнення до адміністративної відповідальності, бесід, попередження зі сторони органу опіки та піклування тощо. При цьому, навіть незнання дитиною про свого рідного біологічного батька, що призвело до зменшення, а згодом до повного припинення їх побачень, саме по собі не свідчить про ухилення батьком від своїх обов`язків, так як ці обставини зумовлені не його волею. Позивачка є відповідальною, зокрема, за те, що дитина не знає свого біологічного батька, а вважає батьком вітчима. Крім цього, наявність заборгованості по сплаті аліментів не є підставою для позбавлення батьківських прав. Більше того, відповідач на даний час сплачує аліменти і надалі буде їх сплачувати та за першої можливості погасить наявну заборгованість. Звертає увагу суду на те, що впродовж тривалого часу відповідач намагається встановити зв`язок з дитиною через позивачку (оскільки у зв`язку із перебуванням за межами України виключним способом спілкування з дитиною є онлайн-зв`язок), однак остання ігнорує його звернення та фактично перешкоджає будь-якому контакту з дитиною. Крім того, між сторонами існують неприязні стосунки.

Позивачка чинить перешкоди у спілкуванні батька з дитиною, що підтверджується зверненням ОСОБА_2 09 травня 2025 року до Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації із заявою про визначення способів його участі у спілкуванні з сином.

Відповідач дійсно не відвідує заклад освіти, в якому навчається дитина, оскільки постійно проживає за кордоном з 2021 року. В свою чергу, проживання за кордоном не свідчить про те, що він таким чином ухиляється від участі у вихованні дитини.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін (а.с.20-22, том 2).

Іншими учасниками справи відзив на апеляційну скаргу не подано, що відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Позиція Івано-Франківського апеляційного суду

У судове засідання не з`явився представник Органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, хоча належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення кореспонденції в електронний кабінет.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов`язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу у відсутності представника органу опіки і піклування.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вислухавши пояснення особи, яка подала апеляційну скаргу, позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Головатюка І.М., відповідача ОСОБА_2 та його представника адвоката Рудої Х.Д., суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її обґрунтованою, виходячи з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батько ОСОБА_2 та мати ОСОБА_1 (а.с. 5, том 1).

Згідно довідки Школи І-ІІІ ступенів № 231 Оболонського району м. Києва від 12 вересня 2023 року № 09-03/83, батько ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учня 4-Б класу, ОСОБА_2 за період навчання сина у школі не цікавився навчанням, успішністю та поведінкою дитини в школі, жодного разу не приводив сина до школи та не забирав його додому, не відвідував батьківські збори, не брав участі в класних чи загальношкільних заходах, не контактував з педагогічними працівниками школи (а.с. 8, том 1).

З інформаційної довідки про роботу з психологом з малолітнім ОСОБА_3 , складеної 05 вересня 2023 року Оболонським районним у місті Києві центром соціальних служб, встановлено, що хлопчик взагалі не знає свого біологічного батька і своїм батьком вважає чоловіка матері ( ОСОБА_6 ), якого називає батьком, і іншого батька йому взагалі не потрібно. Артур дуже прив`язаний до ОСОБА_6 та до матері, їх він вважає своєю сім`єю (а.с. 9, том 1).

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, загальний розмір заборгованості згідно виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва № 756/10331/17 від 27 жовтня 2017 року станом на 01 вересня 2023 року становить 41 151,36 грн (а.с. 10-11, том 1).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року по справі № 756/10331/17, що набрало законної сили 22 жовтня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів, зміну імені дитини задоволені частково. Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1 500 (одна тисяча п`ятсот) гривень щомісячно, починаючи стягнення з 02 серпня 2017 року і до повноліття дитини. Внесено зміни до актового запису про народження дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , № 2130 від 19 вересня 2014 року, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції в м. Києві, виправивши власне ім`я дитини з « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 ». В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 12-17, том 1).

Згідно висновку від 29 грудня 2023 року, Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування рекомендує суду позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 60-62, том 1).

Відповідно до копій квитанцій, 13 травня 2024 року ОСОБА_2 сплачено ОСОБА_1 кошти у розмірі 1600,00 грн, 25 червня 2024 року 1600,00 грн (а.с.111-112, 130-131, том 1).

Постановою районного суду для Варшави-Волі у Варшаві, VІ Сімейний відділ та відділ неповнолітніх постановлено встановити для неповнолітньої громадянки ОСОБА_8 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 , тимчасового опікуна; обов`язки тимчасового опікуна доручено ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 113-114, том 1).

Згідно листа Державної прикордонної служби України, ОСОБА_2 виїжджав за межі України 08 березня 2019 року, в`їзд 13 березня 2019 року, виїзд 21 вересня 2020 року, в`їзд 24 грудня 2020 року, виїзд 10 січня 2021 року (а.с. 132, том 1).

Відповідачем надано фотокопії, де він знаходиться з сином ОСОБА_5 (а.с. 196-197, том 1).

Застосовані норми права

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно постанови Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. (пункти 1)-6) частини першої статті 164 СК України).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21.

Повторна та тривала нездатність виконувати батьківські обов`язки, нехтування ними, призводить до того, що дитина залишається без батьківського піклування, контролю чи допомоги, необхідних для її фізичного чи психічного благополуччя, а умови та причини нездатності виконувати батьківські обов`язки чи їх нехтування неможливо усунути. На підтвердження цього заявником мають бути надані належні, достовірні та достатні докази.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, зазначено, що відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.

У рішенні від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (заява № 37283/13) Європейський суд з прав людини підкреслював, що взаємна радість, яку діти та батьки отримують у суспільстві один від одного, є основним елементом сімейного життя, і заходи держав-відповідачів, що перешкоджають цьому, рівносильні втручанню у право, гарантоване статтею 8 Конвенції. У випадках, коли відповідні інтереси дитини суперечать інтересам батьків, стаття 8 Конвенції вимагає, щоб органи влади держав-відповідачів встановлювали справедливий баланс цих інтересів і при встановленні балансу особливе значення надавалося найкращим інтересам дитини, які в залежності від свого характеру та важливості можуть переважати інтереси батьків. Як правило, найкращі інтереси дитини вимагають, з одного боку, щоб зв`язки дитини з її сім`єю підтримувалися, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною для життя та розвитку дитини, оскільки порушення сімейних зв`язків означає від`єднання дитини від її коріння. З цього слідує, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише за вкрай виняткових обставин і що має бути зроблено все для збереження особистих відносин та відновлення сім`ї.

За загальним правилом, доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

Водночас, якщо з моменту проживання дитини з одним із батьків пройшов значний період часу, інтереси дитини в такому разі можуть превалювати над інтересом того з батьків, який бажає відновити сімейні відносини зі своєю дитиною.

Відповідно до статей 12, 81ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та поведінки учасників цих правовідносин (постанови від 18 лютого 2021 року у справі № 645/920/19, від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Позивачка ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовною вимогою про позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посилалась на невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

В матеріалах справи міститься висновок органу опіки та піклування від 29.12.2023 року, в якому повідомлено про прийняття комісією рішення про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З інформаційної довідки про роботу з психологом з малолітнім ОСОБА_3 , складеної 05 вересня 2023 року Оболонським районним у місті Києві центром соціальних служб, встановлено, що хлопчик взагалі не знає свого біологічного батька ( ОСОБА_2 ) і своїм батьком вважає чоловіка матері ( ОСОБА_6 ), якого називає батьком.

Отже, орган опіки та піклування остаточно не заперечує проти позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, порушує прав й інтереси дитини.

Оцінюючи висновок органу опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, суд зазначив, що у ньому не наведено жодних обґрунтованих аргументів та обставин, які свідчать про доцільність застосування до ОСОБА_2 такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав, що свідчить про фактичну необ`єктивність та певну упередженість при наданні відповідного висновку.

На переконання суду, батько дитини бажає спілкуватися з сином, проти позбавлення батьківських прав категорично заперечує, а тому позбавлення батьківських прав слід розглядати як крайній захід сімейно-правового характеру, який застосовується до батьків, що не забезпечують належного виховання своїх дітей. При цьому позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та його винної поведінки.

Проте, суд безпідставно проігнорував такі фактичні обставини, зокрема: ігнорування батьківських обов`язків протягом тривалого часу; відсутність у батька будь-якого інтересу до життя сина та самоусунення від виконання батьківських обов`язків у всіх без винятку аспектах за відсутності перешкод для реалізації батьківських прав. Тому висновок суду про відсутність спілкування батька з сином і неприйняття ним участі у його вихованні з причин неприязних стосунків, які склалися між сторонами на ґрунті взаємних образ і звинувачень, є необґрунтованим.

Суд безпідставно вважав висновок органу опіки та піклування піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації недостатньо обґрунтованим об`єктивними і переконливими доказами у справі з огляду лише на заперечення ОСОБА_2 про позбавлення його батьківських прав. При цьому суд не звернув уваги на факти, викладені в описовій частині цього висновку, а саме, що «згідно характеристик, наданих дошкільним навчальним закладом №660 від 24.02.2017 року та від 11.07.2017 року, вихованням дитини займаються мати та прабабуся, батько жодного разу в садочку не з`являвся; зі слів дільничного лікаря-педіатра, разом з дитиною на амбулаторному прийому завжди присутня мати, батько з приводу з`ясування стану здоров`я сина до лікарів Центру не звертався. Дитина має діагноз: часті респіраторні захворювання, плосковальгусна деформація обох стоп ІІІ ст.., дальнозоркість, астигматизм, косоокість. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання від 05.12.2023 року мати дитини повідомила, що хлопчик батька не пам`ятає взагалі, оскільки останній раз бачив його у віці приблизно двох років. Батько жодної участі у вихованні та утриманні сина не приймав, в гості не приходив, зі святами не вітав. За інформацією, наданою школою І-ІІІ ступенів №231 Оболонського району м. Києва, батько дитини ОСОБА_2 з 01.09.2021 року до школи не приходив жодного разу, успіхами сина не цікавився, з педагогами не контактував. Відповідно до інформаційної довідки від 05.09.2023 року про роботу психолога з малолітнім ОСОБА_10 , хлопчик взагалі не знає свого біологічного батька, своєю сім`єю хлопчик вважає маму та її чоловіка ОСОБА_6 . Під час спілкування спеціаліста Служби з батьком дитини з допомогою за стосунку «Viber» було з`ясовано, що ще до повномасштабного вторгнення рф до України він виїхав за межі України, де і перебуває на даний час.».

Посилання ОСОБА_2 на те, що він перебуває за кордоном, не заслуговують на увагу. Виїхавши за кордон, відповідачем свідомо обрано такі життєві умови, за якими його участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України. При цьому такі життєві умови були обрані відповідачем після народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , тому перебуваючи на значній відстані на території іншої держави, відповідач мав усвідомлювати, що не зможе в повній мірі або взагалі піклуватись про фізичний і духовний розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя.

Факт звернення ОСОБА_2 до органу опіки та піклування щодо можливості спілкування з сином не свідчить про його реальний намір спілкуватися з сином, з огляду на те, що заявник вчинив таку дію вже після подачі цього позову. Разом з тим, активних дій для спілкування з сином відповідач не вчиняв, окрім формальних звернень під час розгляду цієї справи судом. Тобто, протягом тривалого часу відповідач не проявляв інтересу до вирішення даного питання (визначення порядку спілкування, усунення перешкод, встановлення графіка зустрічей), доказів бездіяльності органу опіки і піклування щодо розгляду його заяви відповідачем не надано, не зважаючи на попередження суду про зміну ставлення до дитини і необхідність участі у вихованні дитини у рішенні Оболонського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2017 року .

Таким чином, врахувавши викладені обставини справи в їх сукупності та взаємозв`язку, взявши до уваги найвищі інтереси дитини, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_2 нехтує потребами свого сина, порушує права дитини на належне батьківське виховання та не виконує батьківських обов`язків. ОСОБА_2 не довів зміну своєї поведінки щодо дитини, прагнення здійснювати належне піклування про сина, не спростував факту свідомого нехтування протягом тривалого часу (6 років на час звернення позивача до суду) своїми обов`язками щодо дитини.

Вказані обставини свідчать, що ОСОБА_2 свідомо не виконує обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, що є підставою для застосування до відповідача крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення його батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та не є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя.

Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , не приймає участі у його вихованні та утриманні, не піклується про розвиток сина, його навчання.

Належних та допустимих доказів на підтвердження своєї участі у житті, вихованні та матеріальному забезпеченні дитини відповідач, у передбаченому ст.ст.12,81 ЦПК України порядку, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надав.

Колегія суддів, оцінивши всі наявні в справі письмові докази, дійшла висновку про доведеність в судовому засіданні належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яке виражається у тому, що він не забезпечує необхідне харчування, медичний догляд, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, що є необхідним для її нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування її особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умови для отримання нею освіти.

У цій справі наявні виняткові обставини, за яких відповідач може бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить Конвенції про права дитини, і в такому випадку судом на перше місце ставляться якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає в себе знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ" від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі права, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України "Про міжнародні договори" від 29 червня 2004 року № 1906-IV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року).

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення ст. 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України").

Одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою, оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної процедури.

Позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відповідає вимогам п.2 ч.1 ст. 164 СК України.

Таке втручання здійснюється для захисту емоційного здоров`я та моралі малолітньої дитини, тобто відповідає цілям, зазначеним у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Як зазначалося вище, позбавлення батьківських прав є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку є виправданим і пропорційним, оскільки цього нагально потребують інтереси дитини, батько якої не виявляє про неї піклування. Поведінка батька відносно своєї дитини дає підстави для обґрунтованих сумнівів у його спроможності та волевиявленні виконувати свої природні батьківські обов`язки і свідчить про ризик неналежного виховання дитини.

Враховуючи конкретні обставини справи, триваючу винну поведінку відповідача, свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .

З врахуванням усіх встановлених обставин справи апеляційний суд констатує, що рішення про позбавлення відповідача батьківських прав щодо сина відповідатиме найкращим інтересам дитини, якими є забезпечення розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Крім того, суд зазначає, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Оскільки висновки суду про відсутність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав не відповідають обставинам справи та спростовуються її матеріалами, за таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки судом неповно встановлені обставини справи, які мають значення для вирішення справи, та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

На підставі викладено, керуючись ст. 374, 376, 381-384,ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Головатюк Іван Миколайович, задовольнити.

Скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 21 березня 2025 року.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 ,батьківських прав щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.О. Максюта

Судді: В.М. Барков

Л.В. Василишин

Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.