Провадження № 2/344/871/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої Кіндратишин Л.Р.,

за участю секретаря судового засідання Комуніцької Н.В., Гамлявої А.Ю.,

представника позивача адвоката Парфана Т.Д.,

представника відповідача Матвійчука М.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» про визнання недійсним договору поруки,-

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача через систему «Електронний суд» звернувся із позовом до відповідачів, у якому просить : визнати недійсним Договір поруки №1/-П, від 09.07.2007, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 .

В обґрунтування позову зазначено, що 09.07.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит в іноземній валюті в сумі 30 000 дол. США зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 13,5 % річних з кінцевим терміном повернення 08.07.2014. В забезпечення належного виконання умов вказаного кредитного договору 08.07.2007 між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №1/0-П, відповідно до якого поручитель зобов`язалась перед кредитором відповідати за виконання позичальником всіх його зобов`язань у повному обсязі. Не зважаючи взяті на себе зобов`язання ОСОБА_2 їх належно не виконував, у зв`язку з чим кредитор звернувся до суду.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.03.2013 позов ТзОВ «Кей-Колект» (правонаступник кредитора) задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь ТОВ «Кей Колект» заборгованість згідно кредитного договору №0 від 09.07.2007 в розмірі 321 402 грн. і витрати по сплаті судового збору.

В квітні 2018 року позивач дізналась про те, що вона є поручителем за кредитним договором, укладеним її колишнім чоловіком ОСОБА_2 з ПАТ « УкрСиббанк». Зважаючи на те, що Договір поруки вона не укладала і не підписувала, ОСОБА_1 звернулася за правовою допомогою і через представника ознайомилася з матеріалами цивільної справи №344/1392/13-ц. Після ознайомлення представником позивачки подано заяву про перегляд заочного рішення 07.03.2013.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 14.06.2018 заочне рішення скасовано. В подальшому рішенням суду ( заочним) позов ТОВ «Кей-Колект» про стягнення заборгованості задоволено, на позивачку покладено обов`язок з повернення кредитних коштів.

Таким чином за відсутності волевиявлення ОСОБА_1 щодо поручительства за зобов`язаннями ОСОБА_2 перед «УкрСиббанк» ( пізніше ТОВ «Кей-колект») на позивачку покладено обов`язок з повернення кредитних коштів.

У зв`язку з покладенням на позивача обов`язку повернути кошти відповідно до договору поруки, який вона не підписувала і щодо укладення якого не виявляла власної волі, наявні фактичні підстави для звернення за захистом порушеного права. Визнання правочину недійсним відповідає положенням п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 20.09.2024 справа передана головуючій Кіндратишин Л.Р.

Ухвалою суду від 25.09.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження.

10.10.2024 представником позивача подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи.

16.10.2024- ухвалою суду здійснено перехід з розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін до загального позовного провадження.

07.11.2024- ухвалою суду залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Акціонерне товариство «УКРСИББАНК».

02.12.2024 ухвалою суду клопотання представника позивача задоволено призначено у справі судово-почеркознавчу експертизу, провадження зупинено.

02.04.2025 провадження у справі поновлено у зв`язку із надходженням висновку експерта.

Представник позивача у вступному слові позовні вимоги підтримав та дав пояснення, які по суті та змісту відповідають викладеному у позові. Заперечив проти застосування строку позовної давності, оскільки довірителька про рішення суду про стягнення заборгованості довідалась лише 19.04.2018 через свого довірителя адвоката Сікомаса С.В.. Відтак, у подальшому було подано заяву про перегляд заочного рішення. Так, як його довіритель немає юридичної освіти, відповідно не формувала заяву про перегляд заочного рішення. Відтак, строк позовної давності позивачем не пропущено, так як в подальшому такий припав на час дії обмежень введених «Covid» та воєнного стану, на час яких строк позовної давності не застосовується.

Представник відповідача ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» у позові просив відмовити через безпідставність, так як позивачка у заяві про перегляд заочного рішення вказувала на саме безпідставність позову, застосування строку позовної давності, однак підставою вказаних позовних вимог є заперечення самого факту підпису, що є суперечливою позицією. Разом з тим, що якщо суд прийде до висновку про підставність позовних вимог, просив застосувати до таких строк позовної давності, оскільки з часу ухвалення рішення суду у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, договором поруки, пройшло більше 10 років. Рішення суду є публічно доступним, відтак позивач повинна була бути обізнаною у такому.

Відповідач ОСОБА_2 та представник третьої особи у судове засідання не з`явилися, причин своєї неявки суду не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про розгляд справи.

Заслухавши вступне слово представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку :

09.07.2007 у між АКІБ «УкрСиббанк», найменування якого змінено на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (правонаступником прав та обов`язків якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект») та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, за яким банк надав, а позичальник (відповідач) отримав кредит в сумі 30 000 Доларів США, та зобов`язався погасити кредит не пізніше 08.07.2014. Умовами п. 1.3.1. договору встановлено, що за користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 13,000% річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов Договору. У випадку, якщо Банк не повідомив Позичальника про встановлення нового розміру процентної ставки на наступний місяць строку кредитування відповідно до умов Договору, застосовується розмір процентної ставки, діючий за цим Договором в попередньому місяці. Позичальник зобов`язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати платежів у відповідності до «Графіку погашення кредиту» на поточний рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у банку (а.с.6-9).

09.07.2007 з метою забезпечення виконання зобов`язань відповідача за договором, між банком та ОСОБА_1 було укладено договір поруки №1/0-П

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07.05.2013 у справі №344/1392/13-ц у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та процентів, нарахованих за користуванням кредитом позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», за договором про надання споживчого кредиту №0 від 09.07.2007, а також по 1720 грн. 50 коп. витрат по оплаті судового збору з кожного.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.06.2018 у справі №344/6065/18, заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07.05.2013 року по цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та процентів, нарахованих за користуванням кредитом скасовано.

В подальшому, 03.10.2019 заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у справі №344/6065/2018, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та процентів, нарахованих за користуванням кредитом позов задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», за договором про надання споживчого кредиту №0 від 09.07.2007, а також по 1720 грн. 50 коп. витрат по оплаті судового збору з кожного. Рішення набрало законної сили 11.11.2019.

Вказаним рішенням суду, зокрема зазначено : «Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості за вказаним кредитним договором відповідачем суду не представлено. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У зв`язку з наведеним, поручитель за вимогою банку повинен нести солідарну відповідальність.»

Поряд з цим, згідно із висновком експерта за результатами судової почеркознавчої експертизи від 26.03.2025 за №11/2-28, підпис в граф поручитель у Договорі поруки №1/0-П від 09.07.2007, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 не належить ОСОБА_1 ( а.с. 99-114).

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частин першої та другої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Сторона позивача у своєму позові зазначала, що оскаржуваного договору поруки позивач не укладала та не підписувала, а відтак на підставі статей 15,16 203, 215,2016 ЦК України, просила суд визнати його недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 227/3760/19-ц (провадження № 14-79цс21) зазначила, що підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми правочину, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відсутність на письмовому тексті правочину (паперовому носії) підпису його учасника чи належно уповноваженої ним особи означає, що правочин у письмовій формі не вчинений. Наявність же сама собою на письмовому тексті правочину підпису, вчиненого замість учасника правочину іншою особою (фактично невстановленою особою, не уповноваженою учасником), не може підміняти належну фіксацію волевиявлення самого учасника правочину та створювати для нього права та обов`язки поза таким волевиявленням. Відсутність вольової дії учасника правочину щодо вчинення правочину (відсутність доказів такого волевиявлення за умови заперечення учасника правочину) не можна ототожнювати з випадком, коли волевиявлення учасника правочину існувало, але не відповідало ознакам, наведеним у частині третій статті 203 ЦК України: волевиявлення не було вільним чи не відповідало його внутрішній волі.

Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним на підставі припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил статей 229-233 ЦК України про правочини, вчинені з дефектом волі - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в статтях 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків. У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, то правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою взагалі не набуті, а правовідносини за ним не виникли.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89)).

Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.

Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед співвідносить з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23), наголошує, що наявність підстав для визнання договору недійсним має встановлюватися судом на момент його укладення.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.

У справі, яка переглядається, пред`явлений у цій справі позов про визнання недійсним договору поруки не може бути задоволений, оскільки позивач обрав неналежний та неефективний спосіб захисту, застосування якого не призведе до поновлення його порушених прав. Аналіз щодо неукладеності оспорюваного договору має бути зроблений у мотивувальній частині судового рішення у разі звернення відповідача до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, договором поруки.

Зазначене відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог позивача в обраний ним спосіб, адже неукладений договір поруки №1/-П, від 09.07.2007, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_1 , так як згідно висновку експерта договір поруки позивачем ОСОБА_1 не підписаний, - не може бути визнаний недійсним.

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Тобто, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, що звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності.

Питання щодо застосування строку позовної давності судом не вирішується, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Разом з тим, так як у позові відмовлено, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 76-81, 89, 133, 137, 141, 210, 259, 263-265, 273 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ :

У позові ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ», ОСОБА_2 , Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» про визнання недійсним договору поруки відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач : ОСОБА_1 , РНОКПП : НОМЕР_2 , адреса реєстрації : АДРЕСА_1 ;

Представник позивача : адвокат Парфан Тарас Дмитрович, РНОКПП : НОМЕР_3 .

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» , , адреса : вул. Мєндєлєва,12, офіс 94/1, м. Київ;

Представник відповідача : Матвійчук

Відповідач : ОСОБА_2 , РНОКПП : НОМЕР_4 , адреса : АДРЕСА_2 ;

Третя особа : Акціонерне товариство «УКРСИББАНК», , адреса : вул. Андріївська, 2/12, м. Київ.

Повне рішення 18.06.2025.

Суддя

Івано-Франківського міського суду Кіндратишин Л.Р.