Справа № 462/1888/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2025 року, суддя Залізничного районного суду міста Львова Ліуш А.І., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

позивач звернувся до суду з позовом про визнання права власності. Вимоги позову мотивовано тим, що 28 грудня 2005 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, яка розташована АДРЕСА_1 . Придбавши загадану земельну ділянку, позивач звела на ній житловий будинок. З метою державної реєстрації права власності на земельну ділянку, у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позивач звернулась до управління державної реєстрації Львівської міської ради із заявою про державну реєстрацію прав. 04 січня 2023 року державним реєстратором винесено рішення про відмову у державній реєстрації права власності на земельну ділянку. Підставою для відмови державним реєстратор вказав те, що згідно відомостей Державного земельного кадастру власником земельної ділянки є ОСОБА_2 . Так, згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наявні арешти на все нерухоме майно ОСОБА_2 . Також відповідач є у реєстрі боржників, що є перешкодою для вчинення реєстраційних дій. Відтак, наявність записів про накладення арешту на все нерухоме майно відповідача, а також запису про нього у реєстрі боржників, перешкоджають в оформленні за позивачкою права власності на належне їй нерухоме майно. Враховуючи вищевикладене, просить суд визнати за ОСОБА_1 , право власності на земельну ділянку кадастровий номер :06:000:0097, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 та стягнути з відповідача судові витрати.

Відповідача належним чином, згідно практики Європейського суду з прав людини, зокрема, у справі "Лазаренко та інші проти України", повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження рекомендованою поштовою кореспонденцією, яка була повернута до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відзив до суду надано не було.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника.

Судом було встановлено, що 28 грудня 2005 року ОСОБА_1 , уклала договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Шаравара О.Р. за реєстровим № 1426 з ОСОБА_2 , відповідно до умов якого продавець передав у власність, а покупець прийняла земельну ділянку, площею 0,0603 гектарів кадастровий номер :06:000:0097, яка розташована АДРЕСА_1 . Вказане також стверджується Витягом з Державного реєстру правочинів №1973149 від 28 грудня 2005 року, номер правочину 1089598.

Суду було також надано Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий ОСОБА_2 від 31 березня 2005 року та список співвласників земельної ділянки №338521. Згідно висновку про вартість земельної ділянки, яка розташована АДРЕСА_1 , - така становить 31 420 грн.

Як вбачається з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 27 жовтня 2022 року, земельна ділянка за адресою АДРЕСА_2 , на праві власності належить ОСОБА_2 . Суду було також надано декларацію про готовність об`єкту за адресою АДРЕСА_2 до експлуатації, заяви про державну реєстрацію прав на житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 та земельну ділянку за кадастровим номером :06:000:0097.

Як вбачається з інформації сформованої за допомогою додатку «Реєстр нерухомості», житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , належить на праві власності ОСОБА_1 .

Також, позивачем надано інформацію з Єдиного реєстру боржників за 11 березня 2025 року, про наявність відомостей відносно ОСОБА_2 , в реєстрі боржників.

Згідно рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень від 04 січня 2023 року №66023766, державним реєстратором Канюгою А.Я., підставою для відмови державним реєстратор вказав те, що заявник звернувся з заявою про державну реєстрацію права власноств щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення також реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, в тому числі за виконавчим провадженням про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад 3 місяці. Згідно відомостей Державного земельного кадастру власником земельної ділянки є ОСОБА_2 . Згідно інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наявні арешти на все нерухоме майно ОСОБА_2 .

Окрім цього, аналогічним за змістом є також рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій щодо земельної ділянки кадастровий номер 0:06:000:0097 приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. № 75163910 від 21.09.2024 року.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Вирішуючи кожний конкретний спір на підставі всіх установлених обставин, суд повинен установити, на захист якого права подано відповідний позов, чи порушене, не визнане або оспорене таке право відповідачем (відповідачами), а також з`ясувати, чи призведе задоволення заявлених вимог до реального та ефективного поновлення порушеного права, та залежно від з`ясованого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод, однак обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

З урахуванням наведених обставин суд доходить висновку, що підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку не вбачається. Укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки між сторонами саме по собі не є належною підставою для визнання права власності в судовому порядку, якщо між сторонами не існує спору щодо права чи факту володіння, а також якщо відсутні ознаки порушення прав або законного інтересу позивача ОСОБА_2 .

Як встановлено в ході судового розгляду, на момент звернення до суду, відповідач передав позивачці спірну земельну ділянку у фактичне володіння, позивачка вільно нею користується, не позбавлена права доступу до об`єкта, а відповідач не вчиняє жодних дій, які б свідчили про оспорювання чи невизнання її прав.

Суд окремо звертає увагу, що згідно з пунктом 4 укладеного між сторонами договору купівлі-продажу від 28 грудня 2005 року, відповідач як продавець підтвердив, що земельна ділянка, яка є предметом договору, до моменту його укладення нікому іншому не продана, не перебуває в спорі, під забороною чи податковою заставою не перебуває, вільна від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про яких сторони на момент укладення правочину не могли знати, а також відсутнє самовільне будівництво на зазначеній ділянці.

Зазначене свідчить про те, що на момент передачі об`єкта у власність позивача земельна ділянка відповідала заявленим умовам правочину, що, у свою чергу, додатково підтверджує, що на момент укладення договору відповідачем були виконані всі умови щодо належного стану правового статусу на земельну ділянку.

Рішення державного реєстратора про відмову у державній реєстрації права власності не є доказом порушення суб`єктивного права позивача, а лише свідчить про невиконання позивачкою необхідних юридичних процедур для реалізації свого права. Фактично, причиною відмови стало не порушення прав позивача відповідачем, а юридична колізія у державних реєстрах, що зумовлена тим, що позивачкою не було своєчасно належним чином здійснено державну реєстрацію набутого права відповідно до чинного законодавства. Таким чином, відсутність спору про право, відсутність факту порушення відповідачем прав та неналежно обраний спосіб захисту свідчать про безпідставність заявлених вимог.

Суд вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні. Це підтверджується і сталою судовою практикою. Так, вказаний правовий висновок викладений в Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 204/8118/14, Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27.04.2022 року у справі № 335/4419/19, Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05.10.2022 року у справі № 128/20/19, Постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 21.01.2022 року у справі № 182/3357/19.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 4, 5, 10, 13, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,,-

УХВАЛИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участі третьої особи: Франківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції про визнання права власності, - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: А.І. Ліуш