справа № 631/1073/24
провадження № 2/631/207/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(з а о ч н е)

05 червня 2025 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області в складі :

головуючого - судді Пархоменко І. О.,

при секретарі судового засідання - Ляшенко І. М.,

розглянувши у судовому засіданні позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 , який діє в інтересах та від імені ОСОБА_1 , звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Вимоги обґрунтував наступним.

На підставі Договору купівлі-продажу від 06 липня 2005 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Черкашиною Г. В. в реєстрі під № 509 ОСОБА_1 набула у приватну власність будинок з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом Нововодолазького малого комунального підприємства технічної інвентаризації від 22 вересня 2005 року № 8422856.

В даному житловому приміщенні окрім позивача також зареєстровано ОСОБА_2 , з яким згідно зі свідоцтвом, виданого 29 серпня 2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області, було укладено шлюб.

В подальшому рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 30 липня 2013 року по справі № 2/631/539/13 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Дане рішення суду набрало чинності 09 серпня 2013 року.

При цьому даним судовим рішенням встановлено, що причиною розірвання шлюбу послужило те, що сторони подружніх відносин не підтримують, у сторін не має спільних інтересів щодо сімейного життя, сумісного господарства не ведуть, подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам сім?ї.

Проте станом на теперішній час в житловому приміщенні, єдиним власником якого є ОСОБА_1 , зареєстрованим залишається колишній чоловік позивача - ОСОБА_2 .

Фактично відповідач не мешкає в спірному приміщенні більше 10 років, про що було складено відповідний акт за участі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_1 .

В даному випадку відповідач не проживає житловому приміщенні більше 10 років, без поважних причин, не є її власником, в 2013 році втратив статус члена сім?ї, не сплачує комунальні послуги, позивач позбавлений можливості на вільне володіння та розпорядження власним майном.

Відповідно власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім?ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Посилаючись на ст. 150, 156 ЖК України, ст. 383, 391, 405 ЦК України просив визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , та стягнути сплачений судовий збір.

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області 09 липня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження по справі (а. с. 34-36).

Ухвалою Нововодолазького районного суду Харківської області 28 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а. с. 68-69).

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві. Просили позов задовольнити, визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 , та стягнути сплачений судовий збір.

У подальшому позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 у судове засідання не з?явилися, через систему «Електронний суд» надали заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримуюь у повному обсязі, просили проводити слухання справи без їх участі. Також зазначили, що не заперечує щодо винесення у справі заочного рішення.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надавав, із заявами про відкладення судового засідання не звертався.

Допитана у якості свідка позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні пояснила, що перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 1999 року по 2005 рік, під час якого у них народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та з 2006 року по 2013 рік. Будинок придбала не у період шлюбу. З ОСОБА_2 після розірвання шлюбу з 2013 року більше не спілкувалась. У будинку він не проживає більше 10 років, вона не знає, де він знаходиться. У зв`язку з тим, що він зареєстрований за цією адресою, вона не може продати будинок.

Свідок ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснила, що сторони по справі перебували у шлюбі з 1995 року по 10 березня 2005 року та з 2006 року по 2013 рік. Близько 12 років ОСОБА_2 не проживає з позивачем, місце його перебування невідоме. Комунальні послуги за земельний податок сплачує позивач.

Зі згоди представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, у встановлений судом строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає приписам ч. 8 ст. 178 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного.

Відповідно до Договору купівлі-продажу від 06 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Нововодолазького районного нотаріального округу Харківської області Черкашиною Г. В. та зареєстрованого у реєстрі під № 509, Витягу з Державнного реєстру правочині № 1198516 від 07 липня 2005 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8422856 від 22 вересня 2005 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продали у рівних частинах кожен, а ОСОБА_1 купила житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11-13).

У період купівлі зазначеного житлового будинку позивач не перебувала у зареєстрованному шлюбі з відповідачем, оскільки шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 10 березня 2005 року було розірвано, про що в книзі реєстрації розірвання шлюбів відділом РАЦС Лисичанського міського управління юстиції, Луганська область, зроблено відповідний актовий запис за № 94 та 21 червня 2005 рокувидано свідоцтво про розірвання шлюбу(а. с. 99).

29 серпня 2006 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що в книзі реєстрації шлюбів 29 серпня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Нововодолазького районного управління юстиції Харківської області зроблено актовий запис за № 97 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 16).

Рішенням Нововодолазького районного суду від 30 липня 2013 року по справі № 2/631/539/13 розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Дане рішення суду набрало чинності 09 серпня 2013 року (а. с. 17).

Представником позивача ОСОБА_3 до виконавчого комітету НОВОВОДОЛАЗЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ 26 червня 2024 року було надіслано адвокатський запит щодо зареєстрованого місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , станом на теперішній час (а. с. 20-22).

НововодолазькА селищнА радА у відповіді на адвокатський запит № 02-27/1447 від 01 липня 2024 року вказала, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 18 серпня 2005 року по теперішній час (а. с. 41).

Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст. 16 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та ч. 1 ст. 319 ЦК, в якій передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено права власника житлового будинку, квартири, а саме, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Також, права громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, передбачені ст. 150 ЖК України - користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Зазначені норми визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з актом не проживання особи за місцезнаходженням об`єкту нерухомості від 18 червня 2024 року ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 засвідчили, що за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 фактично не проживає більше 10 років (а. с. 18).

18 червня 2024 року депутатом округу № 2 Нововодолазької селищної ради Гамівкою Л. В.в присутності свідків: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована і проживає у будинку АДРЕСА_1 . Чоловік ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зі слів дружини ОСОБА_1 з нею не проживає за вищевказаною адресою, про що складено відповідний акт № 490(а. с. 19).

За п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Тобто, між сторонами виникли правовідносини що регулюються Цивільним кодексом України.

Право користування чужим майном регламентовано главою 32 ЦК України.

Частина ст. 401 ЦК України визначила, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч. 1 ст. 402 ЦК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

За приписами ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У пункті 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Зі змісту ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом.

За ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не є власником житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , і договору найму з позивачем не укладав. Будь яких доказів у підтвердження поважності причин не проживання ОСОБА_2 у помешканні матеріали справи не містять.

Позивачем надано докази в підтвердження не проживання відповідача понад один рік в спірному будинку. Житловим приміщенням за місцем реєстрації ОСОБА_2 не користується, витрат на утримання не несе.

Доказів на підтвердження обставин, що мають бути враховані при вирішенні спору, ОСОБА_2 не надано. Також відсутні докази на підтвердження будь-яких намірів відповідача щодо користування житловим приміщенням або намірів щодо збереження права на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, зібрані по справі докази та їх належна оцінка свідчать про наявність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки відповідач по справі понад один рік без поважних причин не користується житловим приміщенням.

Отже позивачем надано докази на обґрунтування позовних вимог, а саме, наявність у позивача права власності та наявності перешкод у користуванні майном.

Вирішуючи спір, суд, відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) наголосила, що має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

У справі що розглядається визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відповідає пропорційності в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Інтереси позивачки, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси відповідача, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, отже такими, що підлягають задоволенню.

При поданні позовної заяви, відповідно до Закону України «Про судовий збір», позивачем було сплачено судовий збір в сумі 1211,20 грн.

За ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних ви мог.

За таких підстав з ОСОБА_2 потрібно стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. 41, 55 Конституції України, ст. 15, 16, 317, 319, 383, 405 ЦК України, п. 33, 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст. 12, 13, 81, 89, 259, 263 -265, 273, 352, 352 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча одинадцять) гривень 20 копійок на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається учасниками справи до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення буде складено 13 червня 2025 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання чи перебування: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ;

Відповідач: ОСОБА_2 , місцезнаходження: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: .

Суддя І. О. Пархоменко