Справа № 462/7004/22 Головуючий у 1 інстанції:Бориславський Ю. Л.
Провадження № 22-ц/811/278/25 Доповідач в 2 інстанції: Савуляк Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.

секретаря: Салати Я.І.

з участю: представника ОСОБА_1 Мацух Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 09 січня 2025 року у справі за заявою представника ОСОБА_3 адвоката Магери Руслана Юрійовича про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2024 року представник ОСОБА_3 адвокат Магера Руслан Юрійович звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування заяви покликався на те, що тимчасове обмеження у праві виїзду застосовується до особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, якщо така особа ухиляється від зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, однак судові рішення, з виконання яких відкриті виконавчі провадження, в межах яких ОСОБА_3 обмежено у праві виїзду за межі України, скасовані, а відтак відпали підстави для подальшого обмеження його права пересування.

Стверджував, що оскільки ОСОБА_4 є громадянином Азербайджану, на нього не поширюється Закон України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України».

Просив скасувати заходи тимчасового обмеження права виїзду за межі України ОСОБА_3 , що встановлені ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13 серпня 2024 року.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09 січня 2025 року заяву представника ОСОБА_3 адвоката Магери Руслана Юрійовича про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задоволено.

Скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України відносно ОСОБА_3 , застосоване ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13 серпня 2024 року у справі № 462/7004/22.

Ухвала суду оскаржила представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,в апеляційній скарзі покликається на те, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця А.А. перебуває зведене виконавче провадження № 73693107, до складу якого входить виконавче провадження № 73693022 та виконавче провадження № 73693079, боржником у яких є ОСОБА_4 .

Стверджує, що в межах зведеного виконавчого провадження приватним виконавцем накладено арешт на все майно боржника, вчинено дії щодо виявлення майна боржника з метою виконання рішення суду, однак за ним не зареєстровано право власності на нерухоме майно.

Крім того, боржник не з`являється на виклики приватного виконавця та не подає декларацію про доходи та майно, вчиняючи дії, спрямовані на ухилення від виконання рішення суду.

Зазначає, що за ухилення від виконання зобов`язань законодавством передбачені юридичні санкції у виді тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, що спонукатиме боржника до виконання боргових зобов`язань за рішенням суду.

Вказує, що відсутні підстави для скасування тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, оскільки боржник добровільно рішення суду не виконує, він є громадянином іншої держави, що дозволяє йому у будь-який момент вільно покинути територію України, у нього відсутня власність на території України, а будучи повідомленим про наявність відкритого виконавчого провадження, він не вчиняє жодних дій на виконання своїх зобов`язань.

Вважає передчасним висновок суду про відсутність підстав для обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази закриття виконавчого провадження, боржником у якому він виступає.

Просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 09 січня 2025 року скасувати та залишити заяву про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду, подану адвокатом Магерою Русланом Юрійовичем в інтересах ОСОБА_3 , без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи заяву представника ОСОБА_5 ОСОБА_6 , суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок скасування заочного рішення суду, в якості забезпечення виконання якого до боржника застосовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, відпали підстави для застосування такого заходу, а подальше обмеження заявника у праві виїзду за межі України призведе до порушення справедливого балансу між правами людини та публічним інтересом.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до статті 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах будь-якої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, який ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII (2148-08) від 19 жовтня 1973 року, передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Статтею 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифікований Законом України N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17 липня 1997 року, визначено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

Згідно з ч.ч. 1,3 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Відповідно до ч.ч. 5-7 ст. 441 ЦПК України суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника. Суд розглядає заяву про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України у десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням сторін та інших заінтересованих осіб за обов`язкової участі державного (приватного) виконавця. За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Судом встановлено, що заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 жовтня 2023 року у справі № 462/7004/22 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 631925.00 грн., що складають 1/2 частину від вартості спільного майна подружжя, а саме: автомобіля марки «Mercedes-Benz CLS 550», 2014 року випуску, об`єм двигуна 4663 куб. см. (вартість якого складає 1 263 850.00 грн.). Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 6319.30 грн.

Додатковим рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 листопада 2023 року у справі № 462/7004/22 стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000.00 грн.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13 серпня 2024 року подання приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Пиця Андрія Андрійовича про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа шляхом заборони перетинати державний кордон України до моменту повного виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова у справі № 462/7004/22.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2024 року заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 жовтня 2023 року та додаткове рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 03 листопада 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя скасовано, а справу призначено до розгляду в загальному порядку.

Обгрунтовуючи підстави для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, заявник вважає, що відсутня необхідність у подальшому тимчасовому обмеженні ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, оскільки скасовані судові рішення, невиконання боржником яких стало підставою для застосування відносно нього тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність натепер таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення. Натомість, влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», §124 і рішення Європейського Суду «Фельдеш и Фельдешне Хайлик проти Угорщини», §35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури.

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами Рішення Європейського Суду від 23 червня 1981 р. за справою «Ле Конт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (Le Compte, Van Leuven and De Meyere v. Belgium), Series A, N 43, §60)...».

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 331/8536/17-ц.

Враховуючи те, що внаслідок скасування заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 жовтня 2023 року у справі № 462/7004/22 у ОСОБА_3 припинився обов`язок його виконання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що подальше тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України не може вважатися виправданим, що свідчить про наявність підстав для його скасування.

Крім того, як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 28 квітня 2025 року справа № 462/7004/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя передана на розгляд до Роздільнянського районного суду Одеської області, де розглядається по суті.

Доводи апеляційної скарги щодо ухилення ОСОБА_3 від виконання заочного рішення Залізничного районного суду м. Львова від 23 жовтня 2023 року у справі № 462/7004/22, є безпідставними з огляду на його скасування.

На думку колегії суддів, не заслуговують на увагу доводи апелянта щодо відсутності в матеріалах справи доказів закриття виконавчого провадження, боржником у якому є ОСОБА_4 , оскільки тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України є заходом забезпечення виконання саме рішення суду, скасування якого свідчить про відсутність подальшої необхідності у тимчасовому обмеженні його права виїзду за межі України, відтак подальше тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України є порушенням його права на свободу пересування та вільного вибору місця проживання.

Інші доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 висновків суду не спростовують.

Згідно норм ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, постановлено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 09 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 16 червня 2025 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.