ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Карпушина Г. Л., Панченко О. О.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 травня 2022 року у складі судді Блажко І. О.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про спростування недостовірної та такої, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, інформації, відшкодування моральної (немайнової шкоди), завданої поширенням такої недостовірної інформації,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2021 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним позовом про захист особистих немайнових прав та відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням відповідачами недостовірної інформації, яка порочить його честь, гідність та ділову репутацію, в обґрунтування якого вказував, що 12 січня 2021 року о 12 год 18 хв на сайті Інтернет-видання «Полтавщина», що належить відповідачу ОСОБА_1 , була опублікована стаття під назвою «Поліція затримала головреда «Останнього бастіону» ОСОБА_5 за шахрайство зі страховою компанією» у співавторстві відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , у якій відповідачі поширили негативну інформацію про позивача, яка є недостовірною та непідтвердженою, а також створює у широкого кола осіб викривлене уявлення про його діяльність та сприймається як звинувачення, а тому має бути вилучена власником веб-сайту з відповідною компенсацією відповідачами моральної шкоди, яку позивач оцінив у 100 000 грн.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 травня 2022 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Визнано такими, що не відповідають дійсності, ганьблять честь, гідність та ділову репутацію відомості стосовно ОСОБА_3 , викладені у статті під назвою: «Поліція затримала головреда «Останнього бастіону» ОСОБА_5 за шахрайство зі страховою компанією» та розміщені на веб-сайті Інтернет-видання «Полтавщина» ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в якості спростування помістити на веб-сайті Інтернет-видання «Полтавщина» (https://poltava.to/) текст резолютивної частини рішення суду в 15 денний термін після набрання рішенням законної сили без будь-яких особистих або інших коментарів.

Зобов`язано ОСОБА_1 видалити статтю яка міститься на веб-сайті Інтернет-видання «Полтавщина» ( ІНФОРМАЦІЯ_2 за наступним посиланням: ІНФОРМАЦІЯ_3 під назвою: «Поліція затримала головреда «Останнього бастіону» ОСОБА_5 за шахрайство зі страховою компанією».

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, судовий збір у розмірі 4 086 грн та витрати, що пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій необхідних для розгляду справи у розмірі 1 500 грн, а всього 15 586 грн.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 16 травня 2024 року заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення від 13 травня 2022 року залишено без задоволення.

В апеляційних скаргах на заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 травня 2022 року відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 .

В обґрунтування доводів своєї апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 вказує, що він не має відповідати за позовом ОСОБА_3 , оскільки не є власником веб-сайту https://poltava.to/, на якому було розміщено 12.01.2021 спірну статтю. Вважає, що висновок про належність йому вказаного веб-сайту ґрунтується на припущеннях, не підтверджених належними та допустимими доказами. До грудня 2014 року Інтернет-видання «Полтавщина» дійсно використовувала належне йому доменне ім`я poltava.pl.ua, але вже майже вісім років, у тому числі і 12 січня 2021 року, таке доменне ім`я не використовувало, а налаштування редиректу з доменного імені poltava.pl.ua на доменне ім`я https://poltava.to/, що припускається фахівцями Дочірнього підприємства «Центр компетенції простору мережі інтернет» у довідці № 240/2021-Д від 19.07.2021, не свідчить про те, що це доменне ім`я належить саме йому.

Таким чином, вважає, що твердження позивача та висновки суду стосовно причетності його до доменного імені https://poltava.to/ є безпідставними, необґрунтованими та такими, що ґрунтуються на припущеннях. Доказів того, що він є належними відповідачем у даній справі, позивач суду не надав.

Окрім того, судом не було взято до уваги, що позивачем не було деталізовано яка саме інформація є недостовірною та нанесла йому моральних страждань. Також позивач не обґрунтував визначений розмір моральної шкоди та не довів нанесення йому такої шкоди.

В апеляційній скарзі відповідача ОСОБА_2 вказується, що він не був повідомлений судом про розгляд справи, у матеріалах справи відсутні докази отримання ним судових повісток та позовної заяви з додатками, а тому він був позбавлений можливості надати свої заперечення проти позову, які ґрунтуються на тому, що інформація, яка була викладена 12.01.2021 на веб-сайті Інтернет-видання «Полтавщина» у статті під назвою «Поліція затримала головреда «Останнього бастіону» ОСОБА_5 за шахрайство зі страховою компанією» взята з відкритих, загальнодоступних, у тому числі державних, джерел та інформаційних реєстрів. Про те, що відносно позивача порушено кримінальне провадження за статтею 190 КК України та його оголошено у розшук ще у 2017 році писали безліч інформаційних ресурсів, у тому числі і «Останній бастіон», головним редактором якого був позивач, який надав публічного розголосу факт його розшуку, опублікувавши копію розшукової картки зі своїми даними та фото, взяті з сайту Національної поліції України, мотивуючи це політичним переслідуванням з боку правоохоронних органів. 11 січня 2021 року, тобто за день до публікації спірної статті, у мережі інтернет за відповідним посиланням відповідач натрапив на статтю Кременчуцької газети під заголовком «У Полтаві затримано головного редактора «Останнього бастіону» Сікалова, який підозрюється в шахрайстві і підробці документів». Перевіривши дані, зазначені у цій статті, зокрема, за допомогою інформаційних сайтів ГУНП в Полтавській області та Судової влади України, він встановив факт наявності кримінального провадження відносно позивача та оголошення його у розшук, ініціювання питання обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, що з урахуванням публікацій на інших інформаційних сайтах про затримання позивача давало достатньо підстав вважати інформацію правдивою.

Вважає, що він, як журналіст, добросовісно здійснив перевірку виявленої інформації до опублікування статті, у тому числі за допомогою державних інтернет ресурсів, що відповідно до Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» виключає відповідальність за поширення недостовірної інформації, навіть якщо така інформація не відповідала дійсності, якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно та здійснював її перевірку, що суд першої інстанції не врахував.

Вказує, що правомірність його дій визначена рядом нормативно-правових актів, зокрема, статтями 15, 34 Конституції України, статтею 24 Закону України «Про інформацію» та відповідно до статті 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в України», статті 48 Закону України «Про телебачення і радіомовлення», а також статті 17 Закону України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» на нього не може бути покладена відповідальність за поширення відомостей, які були одержані з офіційних джерел, та належними чином перевірені та підтверджені.

Окрім того, судом не було взято до уваги, що позивачем не деталізовано яка саме інформація є недостовірною, такою, що нанесла шкоди правам позивача та змусила його страждати. Позивачем також не доведено нанесення йому моральної шкоди у визначеному ним розмірі та не надано суду жодного доказу, який підтверджує нанесення такої шкоди, при тому, що він сам публікував, розповсюджував у мережі Інтернет вказану інформацію, яка міститься також у публікації іншого інтернет-видання, і чому саме публікація на веб-сайті Інтернет-видання «Полтавщина» порочить його честь, гідність та ділову репутацію.

У відзивах на апеляційні скарги відповідачів представник позивача - адвокат Панченко О. О. просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на відповідну практику Верховного Суду та обставини справи, встановлені судом, які на її думку, підтверджують факт поширення відповідачами недостовірної інформації про позивача, що є негативною та порушує його особисті немайнові права, спричиняє моральних страждань.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг, виходячи з наступного.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 1, 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що 12 січня 2021 року на сторінці Інтернет-видання «Полтавщина» було опубліковано статтю під назвою «Поліція затримала головреда «Останнього бастіону» ОСОБА_5 за шахрайство зі страховою компанією», авторами якої є ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Дана стаття містить інформацію стосовно позивача ОСОБА_3 , а саме: факту його затримання поліцією за підозрою у шахрайстві та підробленні документів з метою отримання страхового відшкодування від АТ «Страхова компанія «Залізничні шляхи»» у розмірі 8 000 000 грн з викладенням обставин досудового розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_3 за частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України.

Згідно статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Положеннями частини четвертої статті 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У розумінні статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів, що включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Здійснення цих свобод може зазнати обмежень або санкцій лише, якщо такі встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Як зазначено у рішенні ЄСПЛ, зокрема, рішення у справі «Lingens v. Austria», № 9815/82, § 46, 08 липня 1986 року, свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе.

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 Конвенції захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій.

Пункт 2 статті 10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про питання, які становлять суспільний інтерес.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканність ділової репутації.

Згідно з частинами першою, четвертою, шостою та сьомою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших медіа, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж медіа в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 , суд першої інстанції виходив з того, що позивач довів факт поширення про нього негативної та недостовірної інформації, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію, і така інформація не є оціночними судженнями відповідно до статті 30 Закону України «Про інформацію», оскільки містить фактичні твердження відповідачів, які можливо перевірити на предмет їх відповідності дійсності, здійснивши відповідну перевірку істинності фактів, а надання правової кваліфікації діям позивача авторами статті є неправомірною дією, яка спричинила негативні наслідки для позивача. Поширена відповідачами інформація не відповідає дійсності, є недостовірною та непідтвердженою, а також створює у широкого кола осіб викривлене уявлення про діяльність ОСОБА_3 , сприймається як звинувачення та негативно впливає на немайнові права позивача.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не може погодитися, оскільки поширена відповідачами інформація стосовно кримінального провадження за підозрою позивача ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України - за фактом закінченого замаху на заволодіння чужим майном в особливо великих розмірах шляхом обману та використання завідомо підроблених офіційних документів, та його тимчасове затримання у межах даного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року, а також наявність цивільного спору між ОСОБА_3 та ПрАТ «Страхова компанія «Залізничні шляхи» щодо стягнення страхового відшкодування відповідає дійсності та є достовірним.

Так, у 2021 році, на момент публікації статті, ОСОБА_3 дійсно підозрювався органами досудового розслідування у тому, що з метою незаконного заволодіння грошовими коштами страхової компанії в особливо великих розмірах, він надав ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» завідомо неправдиві медичні документи щодо його лікування, первинного та заключного діагнозів задля незаконного отримання виплати страхового відшкодування від ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» в загальній сумі 8 000 000 грн, проте свій умисел до кінця не довів з причин, які не залежали від його волі, попри виконаних всіх необхідних дій, зі сторони ОСОБА_3 , направлених на отримання ним вказаних грошових коштів, належних ПрАТ «СК «Залізничні шляхи».

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року у справі № 202/7387/20 (провадження № 1-кс/202/8525/2020) за клопотанням слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області у межах кримінального провадження № 0000449 від 15.08.2014 надано дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_3 для участі у розгляді клопотання про застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Ухвалою судді судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду від 06 січня 2021 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 грудня 2020 року про надання дозволу на затримання підозрюваного ОСОБА_3 з метою приводу для участі в розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

11 січня 2021 року ОСОБА_3 було тимчасово затримано правоохоронцями та доставлено до суду, що визнано ним у судовому засіданні.

Проте, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою відносно нього не обирався.

Ухвалою слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 07 червня 2021 року клопотання слідчого СУ ГУНП в Дніпропетровській області про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_3 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 348 КК України, залишено без розгляду за заявою слідчого.

Подальше визнання ОСОБА_3 невинуватим та його виправдання за недоведеністю в його діяннях складу інкримінованих кримінальних правопорушень згідно вироку Октябрського районного суду м. Полтави від 07 лютого 2023 року у справі № 554/3553/21, який залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду від 19 липня 2023 року, не свідчить про те, що зазначені у публікації обставини перебігу кримінального провадження, порушеного за заявою ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» відносно ОСОБА_3 , окрім тримання його під вартою, не відповідають дійсності та є недостовірними.

По справі також встановлено, що у червні 2014 року ОСОБА_3 ініціював спір із ПрАТ «Страхова компанія «Залізничні шляхи» щодо стягнення страхового відшкодування у розмірі 8 000 000 грн за договором добровільного страхування від нещасних випадків № 02/86 від 07 жовтня 2013 року.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області від 07 листопада 2016 року у справі № 554/8395/14-ц у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПрАТ «Страхова компанія «Залізничні шляхи» про стягнення страхового відшкодування було відмовлено, а ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 серпня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилено та вказане рішення апеляційного суду залишено без змін.

Отже, оспорювана позивачем інформація має фактичне підґрунтя, яке знайшло своє підтвердження під час розгляду справи.

Всупереч фактичних обставин справи суд першої інстанції визнав вимоги позивача повністю обґрунтованими, не врахувавши, що частина висловлювань, які позивач вважав недостовірними, а саме: щодо обставин підозри ОСОБА_3 у вчиненні кримінальних правопорушень за частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України, оголошення його у розшук правоохоронцями та тимчасове затримання на підставі ухвали слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська відповідають дійсності, що суд мав перевірити та встановити, здійснивши належну оцінку викладених у статті фактів.

При цьому, висвітлені у самій статті події перебігу досудового розслідування кримінального провадження відносно ОСОБА_3 не містять вказівки про винність позивача у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, а інформація, отримана під час проведення досудового розслідування не підлягає спростуванню у спосіб захисту честі та гідності і ділової репутації, оскільки законом встановлений інший порядок оскарження такої інформації у відповідному кримінальному провадженні.

Суд першої інстанції також не звернув уваги, що з оспорюваною інформацією висвітлювалися події, що мають суспільне значення, оскільки вони стосуються питань громадського правопорядку, тому суспільство має бути обізнаним та ознайомленим з такою інформацією і її поширення відповідає практиці застосування ЄСПЛ статей 8, 10 Конвенції щодо права журналістів на інформування суспільства про здійснювані кримінальні розслідування та не є порушенням презумпції невинуватості (статті 62 Конституції України).

Засоби масової інформації, які покликані інформувати широкі верстви населення про події, що відбуваються у світі та в суспільстві, та громадськість не позбавлені можливості в обговоренні і висвітлені питань, що мають суспільно важливе значення.

Згідно частини третьої статті 30 Закону України «Про інформацію» суб`єкти інформаційних відносин звільняються від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно необхідною.

Статтею 29 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Заперечення представника позивача, що відповідачі не мали права без обвинувального вироку щодо ОСОБА_3 поширювати інформацію про його затримання та підозру у вчиненні кримінального правопорушення відхиляються апеляційним судом, як безпідставні, оскільки інформація про підозру у вчиненні злочину не є конфіденційною. Письмове повідомлення про підозру вручається підозрюваному, а також заносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Це означає, що інформація про підозру може бути доступною для інших осіб, наприклад, у разі публікації матеріалів про кримінальне провадження у ЗМІ.

Крім того, така інформація набула публічності через поширення іншими ЗМІ, у тому числі, Інтернет-виданням «Останній бастіон», головним редактором якого є позивач, яке публікувало інформацію щодо оголошення ОСОБА_3 підозри у кримінальному провадженні за частиною другою статті 15, частиною четвертою статті 190, частиною четвертою статті 358 КК України та його розшуку у зв`язку з переховуванням від слідства, оприлюднюючи спірну інформацію за згоди позивача.

Відповідно до частини четвертої статті 296 ЦК України, статті 29 Закону України «Про інформацію» інформація про фізичну особу, яка фігурує в ситуації ймовірного правопорушення, може бути поширена за її згоди або в разі суспільної необхідності, коли право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Враховуючи інтерес громадськості до особи позивача ОСОБА_3 , як активіста та головного редактора видання «Останній бастіон», а також його власне апелювання до суспільства щодо оголошеної йому підозри у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень та розшуку правоохоронними органами, факт тимчасового затримання ОСОБА_3 11 січня 2021 року для вирішення клопотання слідчого щодо обрання йому запобіжного заходу викликав певний суспільний резонанс, про що свідчить публікація такої інформації іншими ЗМІ, а тому поширення її відповідачами не суперечить вказаним вимогам закону.

Статтею 42 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», що діяв на час поширення спірної інформації, встановлено, що редакція, журналіст не несуть відповідальності за публікацію відомостей, які не відповідають дійсності, принижують честь і гідність громадян і організацій, порушують права і законні інтереси громадян або являють собою зловживання свободою діяльності друкованих засобів масової інформації і правами журналіста, якщо: 1) ці відомості одержано від інформаційних агентств або від засновника (співзасновників); 2) вони містяться у відповіді на запит на інформацію, поданий відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації», або у відповіді на звернення, подане відповідно до Закону України «Про звернення громадян»; 3) вони є дослівним відтворенням публічних виступів або повідомлень суб`єктів владних повноважень, фізичних та юридичних осіб; 4) вони є дослівним відтворенням матеріалів, опублікованих іншим друкованим засобом масової інформації з посиланням на нього; 5) в них розголошується таємниця, яка спеціально охороняється законом, проте ці відомості не було отримано журналістом незаконним шляхом; 6) законом передбачено звільнення або непритягнення до відповідальності за такі дії.

Законом України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» встановлено, що журналіст та/або суб`єкт у сфері медіа звільняються від відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, якщо суд встановить, що журналіст діяв добросовісно та здійснював її перевірку (частина шоста статті 17 Закону).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Газета «Україна-Центр» проти України» від 15 жовтня 2010 року у підпункті «g» пункту 46 суд зазначив, що повідомлення новин, засноване на інтерв`ю або відтворенні висловлювань інших осіб, відредагованих чи ні, становить один з найбільш важливих засобів, за допомогою яких преса може відігравати свою важливу роль «сторожового пса суспільства» (рішення у справі «The Observer and The Guardian v. the United Kingdom», від 26 листопада 1991 року, пункт 59, Series A no. 216).

У таких справах необхідно розрізняти ситуації, коли такі висловлювання належали журналісту, і коли були цитатою висловлювання іншої особи, оскільки покарання журналіста за участь у розповсюдженні висловлювань інших осіб буде суттєво заважати пресі сприяти обговоренню питань суспільного значення та не повинно розглядатись, якщо для іншого немає винятково вагомих причин (рішення у справі «Pedersen and Baadsgaard v. Denmark», пункт 77, ECHR 2004-XI; рішення у справі «Thorgeir Thorgeirson v. Iceland» від 25 червня 1992 року, пункт 65, Series A, no. 239; рішення у справі «Jersild v. Denmark», пункт 35, Series A, no. 298).

Законодавство надає журналістам імунітет від цивільної відповідальності за дослівне відтворення матеріалу. Суд звертає увагу на те, що це положення у загальному плані відповідає його підходу до свободи журналістів поширювати висловлювання, зроблені іншими (рішення від 23 вересня 1994 року у справі «Jersild v. Denmark», та рішення у справі «Thoma v. Luxembourg», заява № 38432/97).

Матеріали справи не містять доказів незаконних дії відповідачів щодо отримання відомостей стосовно позивача. Натомість, вбачається, що автором спірної статті - відповідачем ОСОБА_2 було вжито заходів по перевірці поширеної інформації стосовно ОСОБА_3 , яка раніше була опублікована Інтернет-виданням «Полтава 365», «Кременчуцька газета», «regionews.ua», шляхом отримання відомостей з інформаційних сайтів державних органів влади, зокрема, офіційного веб-порталу судової влади, що забезпечує доступ до судових рішень (рішень, судових наказів, постанов, вироків, ухвал), ухвалених судами загальної юрисдикції, оприлюднених у Єдиному державному реєстр судових рішень.

Відповідно до Закону України «Про доступ до судових рішень» Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень. До Реєстру включаються усі судові рішення судів загальної юрисдикції. Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону. Для реалізації права доступу до судових рішень, внесених до Реєстру, користувачу надаються можливості пошуку, перегляду, копіювання та роздрукування судових рішень або їхніх частин.

Будь-які обмеження права вільного користування офіційним веб-порталом судової влади України не допускаються, крім випадків, визначених цим Законом.

Опублікована в Реєстрі для загального доступу ухвала слідчого судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська у справі № 202/7387/20 (провадження № 1-кс/202/8525/2020, номер кримінального провадження в ЄРДР 0000449), фотокопія витягу якої з фабулою оголошеної ОСОБА_3 підозри розміщена у спірній статті, попри заміну імені підозрюваного, дозволяла ідентифікувати його особу та перевірити і встановити дійсність поширеної інформації.

З огляду на викладене колегія суддів не вбачає підстав для притягнення відповідачів до відповідальності за поширення інформації щодо перебігу кримінального провадження відносно ОСОБА_3 за підозрою у замаху на шахрайство в особливо великих розмірах та використанні завідомо підроблених документів, оголошення його у розшук та тимчасове затримання поліцією 11 січня 2021 року, яка на момент публікації статті відповідала дійсності, тобто є достовірною, і не підлягає спростуванню в порядку, встановленому статтею 277 ЦК України.

Інформація відносно кінцевих бенефіціарних власників ПрАТ «СК «Залізничні шляхи» та висловлювання, що «постанова саме дніпровського суду продиктована, зокрема тим, що полтавські судді були змушені відмовлятися від розгляду справи ОСОБА_5 , оскільки були задіяні в інших, пов`язаних з ним», хоча і містять фактичні твердження, але не стосуються безпосередньо особи позивача та його честі і гідності, а також ділової репутації не порушують.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що позивач не довів протиправності дій відповідачів та, відповідно, порушення його особистих немайнових прав внаслідок поширення вищевказаної інформації, тому підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в цій частині не вбачає.

Позивач має змогу захистити свої права шляхом наданого йому законодавством права на відповідь, а також на власне тлумачення справи в тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширеної інформації з огляду на визнання його невинуватим у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень та виправдання судом.

У частині заголовку статті, що привертає увагу читача, щодо затримання ОСОБА_5 за шахрайство зі страховою компанією, а не за підозрою у вчиненні такого правопорушення, підзаголовку статті у частині, що суд міста Дніпра вирішив застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, що фактично судом не вирішувалось, а також висловлювань у тексті статті, що ОСОБА_8 намагався мирно домовитися із «Залізничними шляхами», але не погодився на висунуту іншою стороною умову відмовитись від страхової виплати, що по справі не встановлено і суду не доведено, подана авторами статті до публікації інформація не є достовірною, не підтверджена наявними у справі доказами та може бути спростована в обраний позивачем спосіб.

Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу поширенням недостовірної інформації, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності за завдану моральну шкоду (стаття 1167 ЦК України) обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіяювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зробила висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_3 просив про солідарне стягнення з відповідачів 100 000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої приниженням його честі, гідності та ділової репутації внаслідок поширення недостовірної інформації у спірній статті.

Європейський суд з прав людини зазначає, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення від 12 липня 2007 року у справі «Stankov v. Bulgaria» (Станков проти Болгарії), заява № 68490/01).

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

За обставин цієї справи, враховуючи характер поширеної відносно позивача недостовірної інформації, внаслідок якої порушено його особисті немайнові права, виходячи з вимог розумності і справедливості, колегія суддів вважає, що грошове відшкодування у 10 000 грн є належною та достатньою компенсацією завданої йому моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 щодо неналежного повідомлення його про дату, час і місце розгляду справи відхиляються апеляційним судом, як безпідставні, оскільки матеріали справи містять докази направлення на адресу зареєстрованого в установленому порядку місця проживання ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 судових повісток рекомендованими поштовими відправленнями, у повідомленні до яких проставлено відмітку про відсутність адресата за вказаною адресою, що відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним врученням судової повістки учаснику справи.

Таким чином, ухвалення судом першої інстанції заочного рішення не суперечило вимогам частини четвертої статті 223, статті 280 ЦПК України.

У частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , як власника веб-сайту, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 , що такі вимоги є безпідставними, оскільки факт реєстрації ним доменного імені « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та відповідно належності йому веб-сайту ІНФОРМАЦІЯ_2 , на якому розміщено та поширено недостовірну інформацію, належними та допустимими доказами по справі не підтверджено.

Як вбачається з інформації ТОВ «Інтернет Інвест», яке надає послуги в системі по реєстрації доменних імен і замовленню хостингу, відповідачу ОСОБА_1 належить доменне ім`я «poltava.pl.ua».

Згідно довідки ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 19.07.2021 № 240/2021-Д, встановити реєстранта доменного імені poltava.to неможливо.

Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві.

Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації.

Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет.

Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Доводи позивача, що на належному ОСОБА_1 веб-сайті міститься редирект з автоматичним перенаправленням за новою URL-адресою: https://poltava.to/ не свідчать про те, що саме відповідачем ОСОБА_1 створено веб-сайт, на якому розміщено спірну інформацію, а само по собі налаштування редиректу не є доказом належності ОСОБА_1 доменного імені «poltava.to».

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За відсутності належних та допустимих доказів реєстрації ОСОБА_1 доменного імені «poltava.to», що є унікальною назвою домену - частини ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, що обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється, підстав для відповідальності ОСОБА_1 за поширення недостовірної інформації за пред`явленим позовом ОСОБА_3 не вбачається.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції на вказане належної уваги не звернув, що призвело до помилкового вирішення справи.

За таких обставин колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з постановленням по справі нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та відмову у задоволенні позову до ОСОБА_1 , який не є належним відповідачем у цій справі.

За правилами частини першої, пунктів 2, 3 частини другої, частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які у разі часткового задоволення позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а у разі відмови у позові - на позивача.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 травня 2022 року скасувати та постановити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 відмовити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати недостовірною інформацію, поширену на веб-сайті Інтернет-видання «Полтавщина» ІНФОРМАЦІЯ_1 у статті під назвою: «Поліція затримала головреда «Останнього бастіону» ОСОБА_5 за шахрайство зі страховою компанією», а саме: заголовок статті щодо затримання ОСОБА_5 за шахрайство зі страховою компанією, підзаголовок статті у частині, що суд міста Дніпра вирішив застосувати до ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою та у тексті статті висловлювання, що «програвши апеляцію, ОСОБА_8 намагався мирно домовитись із «Залізничними шляхами». Інша сторона, в принципі, не була проти «мирової», однак висунула умову - відмовитись від отримання страхової виплати. ОСОБА_8 не погодився на це. Тому, як бачимо, багаторічний конфлікт перетік у фазу затримання ОСОБА_9 та його тримання під вартою».

Зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_4 спростувати недостовірну інформацію шляхом оприлюднення на веб-сайті Інтернет-видання «Полтавщина» резолютивної частини цієї постанови у 15-денний термін з дня її прийняття.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Змінити розподіл судових витрат. Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 397,25 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та по 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, а всього по 897,25 грн понесених по справі судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 6 129 грн судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 4 937,25 грн судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Г. Л. Карпушин

О. О. Панченко