Справа № 355/2342/24
Провадження № 2/355/277/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року Баришівський районний суд Київської області

у складі: головуючого-судді Чехова С.І.

за участю секретаря Котенко Л.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 Оверчук О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду селища Баришівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київської області, Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області , відділу поліції №1 (селище Баришівка) Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області, Державного казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся позивач ОСОБА_1 з позовною заявою у якій просить стягнути з Державного казначейської служби України шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь 500 000,00 гривень завданої моральної шкоди.

Свою позовну заяву обґрунтовує тим, що в провадженні слідчого слідчого відділу Броварського РУП ГУНП в Київської області старшого лейтенанта поліції Ігоря Проданова перебували матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0001060 від 20 квітня 2024 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.122 КК України.19 квітня 2024 року близько 23 години 30 хвилин у центрі міста Березань по вулиці Ілона Маска будинок №3 поблизу АЗС «БРСМ» ОСОБА_4 заподіяв йому тілесні ушкодження у вигляді перелому мізинця лівої кисті, внаслідок чого він був госпіталізований, в подальшому пошкодив його автомобіль державний номер НОМЕР_1 , завдавши матеріальної шкоди на суму 355387 гривень 01 копійок (згідно ремонтної калькуляції №20313, яку він замовив на вимогу слідчої, яка проводила розслідування даного кримінального правопорушення в перші дні після скоєння злочину) як вона йому пояснила для порушення кримінальної справи за ст.296 КК України «Хуліганство». Під час скоєння злочину ОСОБА_4 не тільки переламав йому мізинець лівої кисті, а ще намагався нанести тілесні ушкодження предметом, спеціально пристосованим для нанесення тілесних ушкоджень (металева швабра), яким він в подальшому пошкодив автомобіль в присутності інших людей, чим створив реальну загрозу його здоров`ю, можливо і життю, заподіяв істотну шкоду йому та його автомобілю, грубо порушив громадський порядок, що супроводжувалось особливою зухвалістю. 08 серпня 2024 року до слідчого відділення відділу поліції №1 Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області було подано клопотання про приєднання до матеріалів даного кримінального провадження копії ремонтної калькуляції №20313 та здійснення зміни кримінально-правової кваліфікації діяння вчиненого ОСОБА_4 з ч.1 ст.122 на ч.4 ст.296 КК України. 20 серпня 2024 року він отримав постанову про часткове задоволення клопотання від 09 серпня 2024 року за підписом вже слідчого Ігоря Проданова. З постанови вбачається, що клопотання в частині приєднання до матеріалів кримінального провадження копії ремонтної калькуляцій-задоволено, а в частині зміни кримінально-правової кваліфікації з ч.1 ст.122 на ч.4 ст.296 КК України-відмовлено в зв`язку з тим, що в ході досудового розслідування встановлено, що тілесні ушкодження були спричинені йому без застосування будь-яких предметів. Слідчий Ігор Проданов вважає, що здійснити перекваліфікацію в рамках кримінального провадження з ч.1 ст.122 КК України на ч.4 ст.296 КК України не можливо. Однак у постанові зазначив що відповідно до показів потерпілого та свідків встановлено, що 19 квітня 2024 року після того як ОСОБА_4 спричинив йому тілесні ушкодження, схопив швабру та почав бити автомобіль. З камер спостереження відеозапис цієї події зафіксовано та долучено до матеріалів кримінального провадження. Він вважає, що слідчий ОСОБА_5 грубо порушив приписи ч.4 ст.296 КК України та виніс незаконну постанову, яка позбавила суд можливість покарати ОСОБА_4 в кримінальному порядку за вчинення хуліганських дій відносно нього, та відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди за пошкоджений автомобіль. Він скористався роз`ясненням слідчого Ігоря Проданова на оскарження постанови. 26 серпня 2024 року звернувся до слідчого суді Баришівського районного суду Київської області з скаргою на бездіяльність слідчого. Однак ОСОБА_5 достеменно знаючи про витребування матеріалів справи слідчим суддею передав кримінальне провадження до Березанського міського суду Київської області. Дії слідчого Проданова були направленні на унеможливлення ухвалення слідчим суддею ухвали, згідно якої він був би зобов`язаний внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей за його клопотанням, а саме кваліфікувати діяння вчинене ОСОБА_4 за ч.4 ст.296 КК України. Скарга на дії слідчого була залишена без розгляду в зв`язку з тим, що вказане кримінальне провадження знаходиться в Березанському міському суді Київської області, про що він не знав, оскільки матеріали кримінального провадження в порядку ст.290 КПК України йому не відкривалися, факт надання йому доступу до матеріалів справи, він прокурору не підтверджував. Через незаконні дії слідчого його було позбавлено права повторно заявляти клопотання про зміну правової кваліфікації з ч.1 ст.122 КК України, яка не передбачає покарання за пошкоджений автомобіль, на ч.4 ст.296 КК України. У зв`язку з надмірною тривалістю кримінального провадження, яке триває 9 місяців і триватиме вже до безкінечності, а також незаконні дії слідчого Ігоря Проданова призвели до неможливості покарати ОСОБА_4 за вчинене відносно нього хуліганства, він був змушений відвідувати органи досудового розслідування та суд, звертатись із відповідними заявами та клопотаннями, що не входило до його буденного життя та призвело до моральних страждань, розчарувань його очікувань від органів досудового розслідування захисту прав, швидкого компетентного розслідування та встановлення істини, що призвело до моральних страждань. При визначенні розміру моральної шкоди він оцінював ступінь своїх моральних страждань, що виразились у розчаруванні, оскільки він очікував від органів влади (поліцейських) справедливого захисту його конституційних прав натомість отримавши невизначеність, ігнорування, постійний стрес, зміну буденного способу життя.

Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали послалися на вище означені обставини. Просили задовольнити позовні вимоги .

Представник відповідача від Головного управління Національної поліції в Київської області Чубинський В.С. та Оверчук О.М. позовні вимоги не визнали та пояснили, що вони представляють інтереси як Головного управління Національної поліції в Київської області, а також Броварське районне управління поліції Головного управління Національної поліції в Київської області та відділ поліції №1 Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області. З пояснення слід, що Броварське РУП ГУНП в Київської області та ВП №1 Броварського РУП ГУНП в Київської області є структурними підрозділами Головного управління і не можуть бути окремими відповідачами у цивільній справі. Стосовно мотивувальної частини позовних вимог слід, що позивач не погоджується з правовою кваліфікацією злочину за ч.1 ст.122 КК України і саме даний факт тягне настання підстав для відшкодування моральної шкоди. Підтримання державного обвинувачення в суді, відмовлятися від підтримання державного обвинувачення, змінювати його або висувати додаткове обвинувачення у порядку, встановленому КПК України належить до компетенції прокурора. Було запропоновано залучити у якості співвідповідача сторону прокуратури.

Стосовно позовної заяви був наданий відзив у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу ОСОБА_1 , оскільки підстави для перекваліфікації дії підозрюваного ОСОБА_4 відсутні. Сторона відповідача послалась на роз`яснення, яке викладене у постанові Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року №10 «Про судову практику у справах про хуліганство» з якої слід, що дії які супроводжувались погрозами вбивством, завдання побоїв, заподіянням тілесних ушкоджень, вчинені винним щодо членів сім`ї, родичів, знайомих і викликані особистими несприятливими стосунками, неправильними діями потерпілих тощо, слід кваліфікувати за статтями, що передбачають відповідальність за злочин проти особи. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.

Стосовно моральної шкоди сторона відповідача послалась на ст.23 ЦК України. Крім того зазначила, що моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відшкодування такої шкоди провадиться тоді, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Сторона відповідача послалась на ст.1176 ЦК України вказавши спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода завдана незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій: а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладання адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Крім того стороною відповідача було зазначено на підстави ст.1174 ЦК України відшкодування, стосовно шкоди завданої фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень. Стороною позивача не доведено факт завдання йому моральних страждань діями відповідача. Позивачем не вказано жодних доказів, які підтверджують наявність моральної шкоди. Відсутній причинний зв`язок між діями порушника прав та заподіяної шкодою відсутність встановлення факту моральної шкоди, а також характеру та обсягу страждань виключає можливість задоволення, позовних вимог про стягнення моральної шкоди. Позивачем не зазначено яким чином йому докладалися додаткові зусилля для організації свого життя. Докази такого докладання в позові не наведені та до позову не додані. Відповідно, відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявністю вини заподіювача шкоди.(а.с.30-42)

Представник від Державної Казначейської служби України Жилін О.Ф. до судового засідання не з`явився, однак повідомив суд про можливість розгляду справи за його відсутністю. Позовні вимоги не визнає, надав відзив на позовну заяву у якому зазначив, що Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем, оскільки в якості відповідача не в змозі використати права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Було зазначено на рішення Конституційного суду України від 03 жовтня 2001 року №12-рп/2001 стосовно відшкодування шкоди державою, де вказано наступне, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. Згідно з положеннями Державна казначейська служба забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним облікуються Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Казначейство виступає від власного імені , самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до ч.1 ст.2 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.2 ЦК України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна. Згідно ч.2 ст.176 ЦК України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Таким чином Казначейство жодних прав та інтересів позивачів не порушувало, не вступало у правовідносини з ними і жодної шкоди позивачу не завдало. Сам позивач не вказує на казначейство як на порушника своїх прав. У справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади їх посадовою або службовою особою, держава бере участь як відповідач через орган, діями якого заподіяно шкоду. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду викладеному в постанові від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц. Крім того, Верховний Суд у постанові від 07 вересня 2022 року у справі №641/4272/19 (застосовуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у справах №242/4741/16-ц та №641/8857/17) дійшов висновку про те, що у спорах про стягнення з держави коштів, зокрема і про стягнення відшкодування завданої шкоди (компенсації), немає необхідності визначити відповідачем Казначейство або його територіальний орган. Враховуючи вищевказане, позивач обрав помилковий спосіб захисту своїх прав та безпідставно, всупереч судової практики, визначив відповідачем по справі Державну Казначейську службу України. Стосовно вимог позивача про стягнення моральної шкоди шляхом списання у безспірному порядку з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача 500000,00 гривень маються результати розгляду справи №910/23967/16, де зазначено Великою Палатою Верховного суду, що резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомості про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків з яких буде здійснено безспірне списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення прав позивачів у разі встановлення судом його порушень, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, однак не в резолютивній частині рішення.

За змістом позовної заяви відсутні відомості щодо заподіяння позивачеві страждання фізичні, душевні або психічні ) у визначеному розмірі та не зазначено у чому конкретно вони полягали, а також характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) У матеріалах справи відсутні відомості щодо стану здоров`я позивача, чи зазнавав він вимушених змін у життєвих виробничих стосунках, чи потрібен позивачу час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану. Позивачем не доведений факт заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров`я та його причино наслідковий зв`язок а мається тільки власні твердження щодо моральної шкоди та спричинення сильних душевних страждань. Позивачем не надано будь-яких передбачених ЦПК України доказів заподіяння моральної шкоди. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових, чи службових осіб. Факт неправомірності прийняття неправомірного рішення вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення(вирок) суду, що набрало законної сили. У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначив, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою яка її заподіяла за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою заподіяною потерпілому є обов`язковою умовою настання відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братись до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку заподіяну шкоду, а тільки за ту шкоду яка заподіяна його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана якимись іншими обставинами. Позивач якого було визнано потерпілим у кримінальному провадженні з власної волі не реалізував своє право на відшкодування спричиненої шкоди внаслідок кримінального правопорушення, не заявивши цивільний позов в рамках кримінального провадження, проте безпідставно вирішив стягнути матеріальну шкоду з Державного бюджету України. Даний аргумент позивача є незаконним, оскільки в процесі досудового розслідування встановлено особу ( ОСОБА_4 ), яка заподіяла шкоду позивачу і у разі доведення його вини та визнання його у судовому порядку як особу, що вчинила незаконні дії відносно нього шкода відшкодовується за загальними нормами згідно ст.1166 ЦК України.(а.с.47-56)

Представником позивача адвокатом Сергієнко В.К. стосовно відзиву було надано відповідь на відзиви у якому просить прийняти дану відповідь на відзиви і під час розгляду справи по суті задовольнити позовні вимоги повністю. Свою відповідь обґрунтував тим, що 08 серпня 2024 року до слідчого відділення відділу поліції №1 позивачем було подано клопотання про приєднання до матеріалів кримінального провадження копії ремонтної калькуляції пошкодженого автомобіля та зміни кримінально-правового діяння вчиненого ОСОБА_4 з ч.1 ст.122 КК України на ч.4 ст.296 КК України. Постановою слідчого від 20 серпня 2024 року копію ремонтної калькуляції було приєднано до матеріалів кримінального провадження, а у зміні кримінально-правової кваліфікації відмовлено, що унеможливлює в подальшому притягнути ОСОБА_4 до відповідальності за ч.4 ст.296 КК України та відшкодувати позивачу матеріальну та моральну шкоду за пошкоджений автомобіль. Передача слідчим матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції за два дні до розгляду скарги позбавило позивача оскаржити постанову слідчого. Скарга була залишена слідчим суддею без розгляду по суті. Досудовим слідством не вирішено покарання ОСОБА_4 в адміністративному порядку, вирішення цього питання було позитивно для потерпілого та стягнуто з порушника матеріальної та моральної шкоди за пошкоджений автомобіль. Оскільки слідчий унеможливлював відшкодування шкоди з винуватця пошкодження автомобіля позивача, то він вимушений звернутися з даним позовом про стягнення моральної шкоди з держави України, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади-Державну казначейську службу України. Він вважає, що доводи та міркування відповідачів є безпідставними, необґрунтованими та такими, що не заслуговують на увагу. Незаконні дії та бездіяльність слідчого призвели до того, що ОСОБА_4 залишився не покараним за пошкодження автомобіля позивача і в адміністративному порядку, що позбавило в подальшому звернутися з позовною заявою до суду про відшкодування ОСОБА_4 матеріальної та моральної шкоди. Дії слідчого знаходяться в причинному зв`язку та настанням негативних наслідків для позивача. Позивач очікував від правоохоронних органів належного досудового розслідування та справедливого рішення, однак отримав психологічне напруження, фізичні страждання, незручності, вимушені зміни в своєму житті, розчарування, що виникли внаслідок порушення слідчим його прав. Незаконні дії та бездіяльність слідчого кардинально змінили щоденне життя позивача, оскільки на протязі майже 11 місяців він змушений відвідувати поліцію, суди та шукати справедливість. ОСОБА_4 не відшкодує по вині слідчого позивачу матеріальну шкоду в розмірі 355387,01 гривень.(а.с.101-105)

Суд вислухав позивача, представника позивача, представників відповідачів, дослідивши матеріалі справи у повному обсязі приходить до висновку про можливу відмову у задоволенні позовних вимог з таких підстав, а саме:

Відповідно до ч. 3 ст. 2, ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та диспозитивності.

Згідно з ч. 2 ст. 12, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За приписами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 13 ЦПК України).

Стосовно пропозиції сторони відповідача від Головного управління Національної поліції в Київської області про залучення у якості співвідповідача сторону прокуратури з тих підстав , що обвинувальний акт погоджувався прокурором, який буде підтримувати державне обвинувачення у суді, відмовлятися від підтримання державного обвинувачення, змінювати його або висувати додаткове обвинувачення у порядку, встановленому КПК України суд не погоджується з такою пропозицією.

Відповідно до ч.1,ч.2 ст.51 ЦПК України слід, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Відповідно до ч.1,ч.2,ч.3 ст. 89 ЦПК України слід, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом досліджені надані докази стороною позивача, а саме:

Копію паспорту позивача з якого слід, що він є громадянин України.(а.с.9)

Копію постанови про часткове задоволення клопотання від 09 серпня 2024 року слідчого СВ Броварського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київської області старшого лейтенанта поліції Проданова І.В. від 08 червня 2024 року ОСОБА_1 , який являється потерпілим у даному кримінальному проваджені, де було приєднано до матеріалів кримінального провадження копії ремонтної калькуляції-задоволено в частині зміни кримінально-правової кваліфікації з ч.1ст.122 на ч.4 ст.296 КК України відмовлено.(а.с.15-16)

Копію скарги ОСОБА_1 слідчому судді Баришівського районного суду Київської області на бездіяльність слідчого.(а.с.13-14)

З копії ухвали від 24 жовтня 2024 року слідчого судді Баришівського районного суду Київської області з якої слід, що скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність слідчого, яка полягає у відмові слідчого здійснити зміну кримінально-правової кваліфікації з ч.1 ст.122 КК України на ч.4 ст.296 КК України було залишено без розгляду.(а.с.11-12)

Копію листа повідомлення слідчого СВ Броварського РУП ГУНП в київської області старшого лейтенанта поліції Ігоря Проданова, який адресований ОСОБА_1 з якого слід, що йому було повідомлено, про можливість повідомлення про підозру особі, яка може бути причетна до вчинення кримінального правопорушення, однак на даний час особа перебуває в зоні бойових дій на сході України, що виключає можливість вручення підозри на момент виконання особою бойового завдання. Після встановлення факту перебування особи за місцем мешкання, буде вирішено питання, щодо повідомлення про підозру.(а.с.17)

Копію скарги на ім`я начальника ВП №1 Броварського РУП ГУНП в Київської області про те, що слідчим Ігорем Продановим було відмовлено у задоволенні його клопотання у зміні кримінально-правової кваліфікації з ч.1 ст.122 КК України на ч.4 ст.296 КК України та затягуванні досудового розслідування протягом півроку, просив в межах компетенції розібратися з порушеннями.(а.с.18)

Копію заяви потерпілого ОСОБА_1 до Березанського міського суду Київської області про не виклик в якості потерпілого на судові засідання за обвинуваченням ОСОБА_4 за ч.1 ст.122 КК України.(а.с.20-21)

Відповідно до ст. 23 ЦК України слід, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Постанова Пленуму), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму, під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 вказаної Постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 1173ЦК України слід, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 ЦК України слід, що відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У даній справі встановлено, що позивачем не надано доказів протиправної поведінки відповідачів, які спричинили йому душевні страждання, крім того ні однієї із сторін не відомо рішення суду стосовно існуючого обвинувального акту по кримінальній справі на яку посилається позивач, де він з його слів є потерпілою стороною. Отже відсутня наявність цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками) яка зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність є тією безпосередньою причиною, що спричинила збитки. Деліктна відповідальність за загальними правилами настає лише за вини заподіювача шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння. Відсутність будь-якої ознаки виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідачів у вигляді покладання на них обов`язків з відшкодування збитків. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає , що шкода стає об`єктивним наслідком поведінки заподіювача шкоди. Позивачем не було доведено про існування такого зв`язка який доводиться відповідними рішеннями, ухвалою, постановою, вироком суду яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

З таких підстав у задоволенні позовних вимог позивачу слід відмовити.

Позивач ОСОБА_1 відповідно до п.11 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, з таких підстав стягнення судового збору по справі слід покласти на рахунок держави.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 2 ,4 ,12 , 13, 81, 89, 128, 141, 223, 229, 263-265, 280 ЦПК України, ст.ст.23,1167,1173,1174 ЦК України.

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київської області, Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області, відділу поліції №1 (селище Баришівка) Броварського районного управління поліції Головного управління національної поліції в Київської області, Державного казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, відмовити.

На рішення може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів до Київського апеляційного суду, шляхом подачі скарги через Баришівський районний суд.

Суддя Баришівського

районного суду С. І. Чехов