Єдиний унікальний номер 599/160/25
Номер провадження 2/599/91/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" червня 2025 р. Зборівський районний суд Тернопільської області в складі: головуючого судді Чорної В.Г. за участю секретаря судового засідання Грицай О. П., позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , розглянувши в м. Зборові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" про стягнення грошових коштів та визнання відсутніми прав вимоги за кредитними договорами,

встановив:

виклад позицій сторін: 27 січня 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" грошових коштів 6934,50 грн; визнання відсутніми прав вимоги до позивача за кредитними договорами від 17.09.2024 за № 7348 по програмі «Кредит готівкою» на суму 50000 грн, за договорами споживчого кредитування від 17.09.2024 на суму 30019,35 грн, 30019,35 грн та 14492,10 грн (включаючи банківську комісію), всього на загальну суму 74530.80 грн (включаючи банківську комісію) та понесених судових витрат.

Позовні вимоги мотивує тим, що на підставі договору банківського обслуговування, укладеного між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк») шляхом приєднання клієнта до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідачем відкрито на ім`я позивача банківський рахунок НОМЕР_1 і додатковий рахунок договору SAMDNWFC2 від 05.10.2023 та видано для здійснення платіжних операцій банківську картку для виплат № НОМЕР_2 .

18 вересня 2024 року у відділення АТ КБ «ПриватБанк» звернувся позивач, якому повідомили, що 17 вересня 2024 року в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24 відбулось списання наявних на цьому рахунку його власних коштів, шляхом їх переказу на іншу, не належну позивачу, банківську картку № НОМЕР_3 (надавач платіжних послуг отримувача JSC Universal bank). Списання здійснено двома платіжними операціями о 19:38 год на суму 4120,50 грн та о 19:45 год - 2814,00 грн, всього списано коштів на загальну суму 6934.50 грн у т.ч. 34.50 грн - комісія банку.

Окрім цього, на тому ж банківському рахунку 17 вересня 2024 року оформлено кредитний договір № 7348 по програмі «Кредит готівкою» на суму 50000 грн, котрі одразу ж списано з рахунку позивача, шляхом перерахування на неналежну позивачу банківську картку № НОМЕР_4 (надавач платіжних послуг отримувача Raiffeisen bank JSC). Списання здійснено двома платіжними операціями на загальну суму 49747.50 грн: о 19:52 год - 29145,00 грн та о 19:52 год - 20602,50 грн), у т.ч. 247.50 грн - комісія банку.

У загальному з платіжної картки № НОМЕР_2 списано кошти на суму 56682,00 грн.

Також, 17.09.2024 в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24 на підставі заяви на приєднання до публічного договору «Кредитні картки» на ім`я позивача відкрито віртуальну кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_5 (рахунок НОМЕР_6 ) і додатковий рахунок договору SAMDNWFC08 з одночасною заявкою на встановлення ліміту 75000 грн. Одразу ж після цього за рахунок кредитного ліміту здійснено оформлення споживчого кредитування і перерахування одержаних таким чином коштів на неналежну позивачу банківську картку № НОМЕР_3 (надавач платіжних послуг отримувача JSC Universal bank). У загальному трьома платіжними операціями з оформленого на позивача рахунку списано кошти на загальну суму 74530,80 грн: о 19:46 год - 30019,35 грн, о 19:49 год - 30019,35 грн та о 19:50 год - 14492,10 грн), у т.ч. 2530.80 грн - комісія банку.

Всього 17 вересня 2024 року з 19:38 год - 19:52 год із банківських карток № НОМЕР_2 та № НОМЕР_5 списано шляхом перерахування на вищезазначені неналежні позивачу банківські картки 131212.80 грн, із них - 6934,50 грн - власних коштів позивача та 124269.30 грн - кредитних коштів.

Наведене підтверджує копіями виписок по платіжних картках № НОМЕР_2 та № НОМЕР_5 , банківськими чеками від 17.09.2024, скріншотами сторінок у особистому кабінеті позивача в Приват24.

Позивач та будь-хто інший за його дорученням не здійснював жодну із вищевказаних банківських операцій та не укладав кредитний договір №7348 по програмі «Кредит готівкою» на суму 50000 грн, не подавав заяву на приєднання до публічного договору «Кредитні картки» та не відкривав кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_5 , не оформляв за рахунок кредитного ліміту договори споживчого кредитування і не здійснював перерахування коштів на вищевказані банківські картки в Universal Bank та Raiffeisen Bank, позивач не є клієнтом цих банків і йому не відомо, кому належать ці банківські картки, а також йому не відомо, хто саме здійснив усі зазначені банківські операції.

Здійсненню цих банківських операцій передувало незаконне дистанційне втручання 17 вересня 2024 року невідомими особами у мобільний телефон позивача, номер якого значився як фінансовий в АТ КБ «ПриватБанк» та був підв`язаний до системи Приват24, внаслідок чого позивач на певний час втратив можливість користування цим телефоном і відновив лише наступного дня, звернувшись до сервісної служби оператора мобільного зв`язку.

За заявою позивача 19 вересня 2024 року відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000247 за вказаними фактами за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, досудове розслідування у якому провадиться слідчим відділом відділу поліції №1 (м. Бережани) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області.

Крім цього, позивач на підставі постанови Національного банку України від 29.07.2022 №164, звернувся через відділення АТ КБ «Приватбанк» у м.Зборові із заявами від 30 вересня 2024 року вх№214-ВБ та від 01 жовтня 2024 року вх№224-ВБ про анулювання кредитів та повернення особистих коштів по операціях за 17 вересня 2024 року, а саме 4120.50 грн та 2814.00 грн, оскільки ці транзакції здійснювались без відома позивача і відповідно коштів по них я він не отримував.

У відповідях АТ КБ «Приватбанк» від 08 жовтня 2024 року за вих№20.1.0.0.0/7- 240930/7241 та від 11 жовтня 2024 року за вих№20.1.0.0.0/7-241001/57099 відповідач відмовив позивачу в анулюванні кредитів та у поверненні незаконно списаних коштів без зазначення доказів, котрі б підтверджували, що він своїми діями чи бездіяльністю сприяв третім особам у доступі до власного карткового рахунку чи надав їм інформацію, зокрема, ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію, тощо, що дало змогу ініціювати платіжні операції. При цьому, відповідач після ініціювання вищенаведених платіжних операцій безперешкодно допустив їх здійснення без застосування посиленої автентифікації користувача, незважаючи на те, що ці операції не є типовими для позивача, як користувача, оскільки він раніше: ніколи не ініціював та не здійснював дистанційних платіжних операцій, а використовував кошти, що надходили на мій рахунок (пенсійні виплати та житлову субсидію) виключно шляхом зняття готівки у банкоматі в межах Тернопільської області; ніколи не оформляв кредитні позички та не використовував інші кредитні послуги, що надавались банком; ніколи не перераховував кошти на інші банківські картки.

Окрім очевидної нетиповості цих платіжних операцій їх також здійснено впродовж доволі короткого (менше 15 хвилин) проміжку часу: з 19:38 год до 19:52 год, що теж залишилось без реагування з боку відповідача, який не вжив належних додаткових заходів для виявлення та недопущення несанкціонованих або шахрайських дій.

Позивач вважає, що відповідач, допустив безперешкодне здійснення вищевказаних платіжних операцій без обов`язкового в таких випадках урахування таких факторів ризику, як попередні схеми/моделі його витрат, історії платіжних операцій позивача, місцезнаходження платника та отримувача платежу на момент здійснення платіжної операції.

Наведене свідчить, що відповідач не забезпечив належного виконання вимог чинного законодавства, зокрема, щодо: запровадження системи захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання; розроблення та застосовування елементів посиленої автентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а також запровадження заходів із забезпечення захисту конфіденційності даних автентифікації; виявлення несанкціонованих або шахрайських дій шляхом використання механізмів і процедур моніторингу операцій, які ґрунтуються на їх аналізі з урахуванням тих складових, що є типовими для користувача платіжних послуг.

Наслідком цих порушень законодавства з боку відповідача стало незаконне здійснення невстановленими особами платіжних операцій на карткових рахунках позивача та заподіяння йому майнової шкоди.

Оскільки позивач невідкладно - після виявлення цих незаконних платіжних операцій повідомив про це відповідачу, то у нього, згідно з вищевказаними приписами законодавства, виник обов`язок перерахувати на рахунок позивача суму цих платіжних операцій та утриманої комісійної винагороди.

З урахуванням викладеного, відмова відповідача в анулюванні кредитів та у поверненні позивачу незаконно списаних з його карткового рахунку коштів є незаконною.

Позивач щодо оформлених на нього кредитного договору №7348 по програмі «Кредит готівкою» на суму 50000 грн та споживчих кредитів на загальну суму 74530,80 грн (включаючи комісію банку) за рахунок кредитного ліміту на кредитній картці «Універсальна» зазначає, що їх він не укладав і обґрунтовуючи судовою практикою, згідно якої, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним, тому наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Звернув увагу, що Велика Палата Верховного Суду, визначила, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності. Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема, і у випадку, коли особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право в межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Так як позивач особисто, ні будь-хто інший за його дорученням не оформляв кредитний договір від 17.09.2024 №7348 по програмі «Кредит готівкою» на суму 50000 грн, а також не подавав 17.09.2024 заяву на приєднання до публічного договору «Кредитні картки» з відкриттям кредитної картки «Універсальна» та не оформляв і не отримував за рахунок кредитного ліміту на цій картці споживчі кредити на загальну суму 74530,80 грн (включаючи комісію банку), тобто позивач не виявляв свою волю до вчинення цих правочинів та набуття обумовлених ними цивільних прав та обов`язків, то вказані правочини є такими, що не вчинені, права та обов`язки за цими правочинами ним не набуті, а правовідносини за ними - не виникли.

Водночас, відмовивши позивачу в анулюванні цих кредитних договорів, відповідач вважає себе кредитором, а позивача - боржником за цими правочинами.

Згідно з даними, зазначеними в особистому кабінеті позивача в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24, кредитний договір від 17.09.2024 за № 7348 рахується активним, залишок за цим договором становить 51291,80 грн, а щомісячні платежі за ним становлять 2161.62 грн.

Окрім цього, згідно з даними особистого кабінету в Приват24 позивача по кредитній картці «Універсальна» № НОМЕР_5 рахується заборгованість на суму 74530.80 грн із зазначенням обов`язкового платежу на суму 13992.28 грн. Наведене позивач підтверджує скріншотами сторінок особистого кабінету.

Позивач зазначає, що йому неодноразово дзвонили по телефону особи, які від імені відповідача вимагали погашення існуючої заборгованості за наданими кредитами. Такі дії свідчать про проведення відповідачем зі ним, як з боржником, роботи з простроченою заборгованістю на досудовому етапі. Водночас, судового процесу по стягненню цієї заборгованості відповідач на даний час не ініціював.

Внаслідок цього, враховуючи невизнання позивачем заборгованості з вищенаведених підстав, у правовідносинах між ним та відповідачем, виникла правова невизначеність, через що порушуються його законні права та інтереси. Усунення такої правової невизначеності на даний час можливе лише в судовому порядку шляхом визнання відсутності у відповідача права вимоги до позивача та відсутності його кореспондуючого обов`язку за вищевказаними правочинами, котрі фактично між ними не вчинялися і правовідносини за ними не виникали.

Оскільки позивач особисто, ні будь-хто інший за його дорученням не оформляв кредитний договір від 17.09.2024 №7348 по програмі «Кредит готівкою» на суму 50000 грн, а також не подавав 17.09.2024 заяву на приєднання до публічного договору «Кредитні картки» з відкриттям кредитної картки «Універсальна» та не оформляв і не отримував за рахунок кредитного ліміту на цій картці споживчі кредити на загальну суму 74530,80 грн (включаючи комісію банку), тобто він не виявляв свою волю до вчинення цих правочинів та набуття обумовлених ними цивільних прав та обов`язків, то вказані правочини є такими, що не вчинені, права та обов`язки за цими правочинами ним не набуті, а правовідносини за ними - не виникли.

У позивача виникла необхідність звернутися в суд для захисту порушених прав. Позивач просить суд визнати відсутність у АТ КБ «ПриватБанк» права вимоги до ОСОБА_1 та відсутність у ОСОБА_1 кореспондуючого обов`язку, включаючи оплату суми тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії банку, повернути власні кошти позивача та стягнути судові витрати.

Відповідач 23 квітня 2025 року подав відзив, в якому вважає заявлений позивачем позов необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 235/2054/21 (провадження № 61- 1725св22) зазначив, що суд розглядаючи спір по суті повинен перевірити, чи власна бездіяльність позивача щодо необхідності збереження його фінансового номеру телефону не сприяла тому, що сторонні особи могли використати його фінансовий номер телефону для здійснення несанкціонованих банківських переказів; здійснити аналіз доводів позивача про те, що він не втрачав банківських карток, їх ПІН-кодів і телефону та нікому їх не передавав, не вчиняв будь-яких інших дій, які б могли призвести до списання грошових коштів з його рахунків із алгоритмом реєстрації у системі «Приват24», що потребує обов`язкового введення ПІН-коду банківської картки клієнта з урахуванням її номера; дати належну правову оцінку всім доказам наявним у справі, а саме: доказам, які містять інформацію про дату, час та спосіб авторизації у системі «Приват24» та введенні особою, яка здійснила авторизацію, даних: проаналізувати всі доводи, запереченням сторін: ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

ОСОБА_1 повідомив Банку, що 17 вересня 2024 року став жертвою шахрайства - невідомі особи здійснили несанкціонований вхід у Приват24 та списали 131212,00 грн з карткових рахунків НОМЕР_5 , НОМЕР_2 на рахунки сторонніх банків.

18 вересня 2024 року о 13:32 год ОСОБА_1 звернувся до заступника керівника відділення «Тернопільське № 22» для блокування рахунків, пояснивши, що під час оспорюваних транзакцій його фінансова sim-картка не працювала.

Згідно з п. 20 ст. 38 Закону України «Про платіжні послуги», користувач зобов`язаний зберігати платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та договору, не допускати використання його сторонніми особами та не розголошувати індивідуальну облікову інформацію.

Відповідно до п. 136, 140 Положення №164 (Постанова НБУ від 29.07.2022 №164) та п. 5 ст. 87 ЗУ «Про платіжні послуги», до моменту повідомлення емітента про втрату платіжного інструменту/облікової інформації ризик збитків від неналежних платіжних операцій покладається на платника.

Завіреними примірниками розгорнутих виписок за рахунками, що додаються додатком до даного відзиву доводяться ті обставини, що оспорювані операції ініційовано та виконано (17.09.2024 року) до того, як Банк отримав повідомлення клієнта про їх заперечення (18.09.2024 року), відтак відповідальність за них залишається за користувачем картки.

ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів, інформацію внесено в ЄРДР №0000247 від 19 вересня 2024 року за ч. 4 ст. 190 КК України, СВ № 1 (м. Бережани) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області.

Справді дана обставина мала місце, проте така не виключає причетності позивача до ініціювання та здійснення видаткових операцій, адже заява до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення, як і витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, не є судовим рішенням, яке набрало законної сили, а обставини, встановлені у ньому, - становили би преюдицію. Подання заяви про вчинення кримінального правопорушення і факт внесення відомостей до Реєстру є задокументованими актами фіксації певних обставин, які не мають наперед визначеної оцінки.

Натомість, в ході співпраці AT КБ «ПриватБанк» з правоохоронними органами встановлено дані, які різняться із тими, що наведені ОСОБА_1 . Банку та зазначені у позовній заяві.

Зокрема, при зверненні в поліцію ОСОБА_1 пояснив, що отримував вхідні дзвінки з номерів НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_9 від невідомих, які представлялися працівниками оператора зв`язку «Київстар» і переконали його в необхідності продовження дії sim-картки мобільного номера НОМЕР_10 . Дане пояснення частково зазначено у витягу з ЄРДР № 0000247.

В ході телефонної комунікації ОСОБА_1 прийняв зловмисників за співробітників оператора зв`язку та під їх диктовку відправив зі свого мобільного повідомлення наступного змісту: НОМЕР_11 . Надалі він передав зловмисникам інформацію з отриманого від Київстар смс. Ця інформація сприяла третім особам в перевипуску sim-картки його фінансового номеру, що відповідає порядку здійснення самостійної заміни сім-картки, який прописаний на сайті: https://kyivstar.ua/services/prepaid/sim4g

придбайте універсальну карту Smart SIM;

вставте нову SIM-карту в смартфон та наберіть *111#

поверніться до старої SIM і надішліть запит *245*41 *OXXYYYYYYY*ZZZZZZZZ#, де XXYYYYYYY - номер телефону нової SIM-карти (номер шахрая НОМЕР_12 - PUK1 нової SIM-картки;

дочекайтеся SMS із кодом - повідомлення надійде впродовж 15 хвилин;

тепер знову вставте нову SIM і надішліть запит *245*42*ХХХХХХ#, де ХХХХХХ - код, що надійшов в SMS;

перезавантажити смартфон через 10 хвилин після запиту;

дочекайтеся SMS-підтвердження - повідомлення надійде впродовж 30 хвилин. Готово! Тепер ви можете користуватися 4G/LTE

Отже, з пояснень ОСОБА_1 слід встановити, що останній довірився невідомим особам та виконував всі подальші дії під їх диктовку. Інші деталі правоохоронними органами ще встановлюються, а наведені вище обставини слугують висновку, що комунікація клієнта із невідомими особами забезпечила втрату доступу до фінансового номеру телефону.

Універсальна кредитна картка НОМЕР_5 відкрита 17 вересня 2024 року у Приват24 клієнта ОСОБА_1 з одночасною заявкою на встановлення ліміту 75000,00 грн. Випуск підтверджено з використанням смс, завірений примірник робочої сторінки програмного комплексу Банку додається. Також оформлено і кредит № 7348 на суму 50000,00 грн.

Вказані обставини визнаються обома сторонами, відтак доведенню перед судом не підлягають. Проте, слід навести правове обґрунтування порядку оформлення угоди послуговуючись Приват24 клієнта.

Цифровий власноручний підпис - підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом. Порядок застосування цього підпису затверджений постановою НБУ від 13.12.2019, яка діяла на день підписання додаткової угоди.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/201С зазначила, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Це означає, що правочин вважається правомірним, доки ця презумпція не буде спростована.

Згідно зі статтею 639 ЦК України, договір, укладений за допомогою інформаційно телекомунікаційних систем, вважається укладеним у письмовій формі.

Закон України «Про електронну комерцію» визначає, що електронний договір - щ домовленість сторін, оформлена в електронній формі. Відповідно до статті 11 цього Закону, електронний договір прирівнюється до договору, укладеного у письмовій- формі.

Стаття 12 визначає способи підписання електронного правочину: електронний підписом, електронним цифровим підписом, одноразовим ідентифікатором або аналогом власноручного підпису. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи.

Будь-який договір може мати електронну форму, яка вважається письмовою (статті 205, 207 ЦК України). Електронний договір повинен включати всі істотні умови.

Метою підписання договору є ідентифікація підписанта, підтвердження його згоди з умовами та цілісності даних. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що надсилається стороні договору (пароль, смс-код тощо).

Підписання угод відбулось у додатку Приват24 через фінансовий телефон клієнта. Сторони досягли згоди щодо істотних умов правочину, підписаного електронним підписом, тому такі правочини обов`язкові до виконання.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у численних постановах (справи № 234/7723/20, № 404/502/18, № 732/670/19, № 524/5556/19, № 234/7719/20). Судова практика у цій категорії справ є усталеною.

Завірені примірники договору з додатками відповідач надав суду, як додаток до відзиву в підтвердження дотримання вимог закону, наведених вище.

Доказів визнання вказаної угоди недійсною до суду не надано.

Кошти в сумі 131212,80 грн (з урахуванням 642,00 грн комісії) перераховано:

17.09.202419:35:25 P24AD1781 P24AOS2 р2р

НОМЕР_13

17.09.202419:45:38 P24AD6085 P24AOS2 р2р НОМЕР_14

2800.0UAH НОМЕР_15

17.09.202419:46:43 P24AD2260 P24AOS2 р2р НОМЕР_16

29000.0UAH НОМЕР_15

17.09.202419:49:32 P24AD1338 P24AOS2 р2р НОМЕР_16

29000.0UAH НОМЕР_15

17.09.202419:50:58 P24AD2535 P24AOS2 р2р НОМЕР_16

14000.0UAH НОМЕР_15

17.09.202419:52:02 P24AD0630 P24AOS2 р2р НОМЕР_14

29000.0UAH 4і49*******4 773

17.09.202419:52:28 P24AD1725 P24AOS2 р2р НОМЕР_14

20500.0UAH НОМЕР_17

Відповідно до статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також статті 3 Закону України «Про електронну комерцію», будь-яка операція, здійснена з використанням електронного підпису клієнта, вважається здійсненою клієнтом, якщо ним не доведено інше.

Верховний Суд у своїй практиці неодноразово підкреслював, що у випадках, коли здійснення операції підтверджено введенням ПІН-коду банківської картки або іншими видами електронної ідентифікації клієнта, саме на клієнта покладається тягар доведення того, що операція була здійснена не ним (постанова від 12 травня 2022 року у справі N° 591/1383/20, провадження № 61-9478св21).

Крім цього, Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2024 року у справі № 757/14265/21-ц (провадження № 61-2987св23) дійшов висновку, що «у разі порушення клієнтом умов зберігання даних автентифікації (ПІН-коду, паролів, кодів доступу тощо), внаслідок чого треті особи отримали можливість скористатися такими даними, відповідальність за проведені операції несе клієнт». Ця позиція підтверджується також у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2023 року у справі № 760/24494/20 (провадження № 61-4580св22).

АТ КБ «ПриватБанк» не відомі особи, користувачі карток. Емітенти карток (банки) надають інформацію про власників тільки на відповідні запити (ухвали) правоохоронних органів в рамках ЄРДР.

Позивач, як платник коштів за оспорюваними видатковими операціями вправі із виписками за своїми рахунками звернутись до обслуговуючих Банків одержувачів коштів (RAIFFEISEN BANKJSC та JSC UNIVERSAL BANK) з`ясувати особу одержувачу переказаних з його карткового рахунку коштів та заявити вимоги до одержувача про повернення безпідставно отриманих коштів.

Аналогічної позиції дотримується Львівський апеляційний суд за Постановою від 09 квітня 2024 року у справі № 452/3827/22. Завірений примірник постанови суду додається.

Зазначає, що відповідно до усталеної судової практики, зокрема, позиції викладеної Верховним Судом у постанові від 22 липня 2023 року у справі № 757/22829/20-ц (провадження № 61-1422св22), належним способом захисту прав позивача в даному випадку є подання вимоги про повернення коштів безпосередньо до їх фактичного отримувача, який неправомірно збагатився за рахунок позивача.

Відповідно до статті 1212 ЦК України фактичні отримувачі коштів зобов`язані повернути майно, набуте ними без достатньої правової підстави. Цей обов`язок виникає лише у особи, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. У даному випадку відповідач (АТ КБ «ПриватБанк») не є набувачем коштів, що були списані з рахунків позивача, а лише виконував платіжні операції відповідно до розпоряджень, здійснених з використанням системи дистанційного обслуговування.

Така правова позиція знайшла своє відображення в численних рішеннях Верховного Суду, зокрема у постанові від 18 березня 2024 року у справі № 761/17963/21 (провадження № 61-15212св23), де суд зазначив, що «неналежно обраний спосіб захисту призводить до відмови у задоволенні позову, оскільки в такому випадку порушення чи оспорення прав позивача не може бути усунуто у обраний ним спосіб»,

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2022 року в справі №916/1415/19 (провадження № 12-88гс21) вказано, що «принцип належного відповідача є базовим для ефективності судового захисту та вимагає пред`явлення позову до особи, яка відповідно до закону несе відповідальність за порушення прав позивача».

Згідно завіреного примірника робочої сторінки програмного комплексу Банку щодо змін в акаунтів під логіном +69 встановлено, що відбулася зміна паролю на вхід в Приват24 клієнта з використанням РІN-коду картки 771120:

24-09-17 19:24:23 СНАNGE_PASSWORD

178.133.6.148 13е4597980b7b443 23129RN51Х/Redmi р24тоb 771120 Р24_АUTHORIZANION_МОВ

Вірне введення ПІН-коду картки позивача, яка умова здійснення зміни паролю входу до Приват24 свідчить про розголошення персональних даних саме ОСОБА_1 , адже загальновідомою є та обставина, що користувач картки, і тільки володіє інформацією про обраний ним же пін-код до банківської картки.

Отже, відповідач вважає, що відповідальність за оспорюваними видатковими операціями залишається за клієнтом Банку, адже: відповідно до п. 20 ст. 38 Закону України «Про платіжні послуги» користувач зобов`язаний: зберігати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства та умов договору; не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та не розголошувати індивідуальну облікову інформацію.

Згідно з пунктом 136 розділу VII Положення «Про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів» (Постанова НБУ № 164 від 29.07.2022), користувач зобов`язаний: надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби.

Пункт 140 Положення № 164 встановлює обов`язок користувача: не повідомляти індивідуальну облікову інформацію; негайно повідомляти емітента про факт втрати такої інформації.

Відповідно пункту 5 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» чітко визначає: до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника.

У підсумку позивач порушив свої обов`язки як користувача платіжних послуг: розголосив індивідуальну облікову інформацію третім особам; не забезпечив належного зберігання інформації, яка дає змогу ініціювати та виконувати платіжні операції; не повідомив негайно Банк про втрату доступу до фінансового номеру телефону.

За наведеного представник відповідача вважає, що обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник має піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, має відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (аналогічна позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18).

Отже, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредитору, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню («вживанням права на зло»).

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторони, виконання якого не може оцінюватись, як заподіяння їй моральних страждань.

Керуючись нормами права, наведеними вище, представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк» вважає поведінку позивача очевидно недобросовісною, яка зводиться до зловживання правом, просив суд: поновити строк для подання відзиву на позовну заяву, як такий, що пропущений з об`єктивних поважних причин та відмовити в повному обсязі в задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення грошових коштів.

Позивач подав через представника відповідь на відзив, в якій доводи відповідача про те, що банківські транзакції, котрі є предметом судового спору, стали наслідком протиправних дій позивача, є безпідставними. Так, відповідач стверджує, що сам факт звернення позивача до правоохоронних органів та відкриття 19.09.2024 кримінального провадження за ч. 4 ст. 190 КК України не виключає причетності позивача до ініціювання та здійснення видаткових операцій. Окрім цього, за твердженням відповідача, позивач порушив свої обов`язки як користувача платіжних послуг: розголосив індивідуальну облікову інформацію третім особам; не забезпечив належного зберігання інформації, яка дає змогу ініціювати та виконувати платіжні операції; не повідомив негайно Банк про втрату доступу до фінансового номеру телефону.

Однак, ці твердження є лише припущеннями, котрі не ґрунтуються на жодних доказах, суперечать дійсним обставинам справи та правовим висновкам Верховного Суду, тому не можуть прийматись судом до уваги.

Так, у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22, з урахуванням раніше сформованих правових висновків в інших справах, зазначено, що: саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН- коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів; сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції; за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

У цій же постанові є посилання на постанову Верховного Суду від 08.02.2018 у справі № 552/2819/16-ц, де вказано, що посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на ту обставину, що відповідач порушив Умови та Правила надання банківських послуг, оскільки своїми діями сприяв незаконному використанню інформації, яка дала змогу ініціювати третій особі проведення платіжних операцій, не заслуговують на увагу, оскільки такі доводи зводяться виключно до припущень, що не мають доказового підтвердження.

Позивач не довів того, що ОСОБА З втрачала та/або сприяла незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Про результати службового розслідування за вказаним фактом ПАТ КБ «ПриватБанк» не надано відповіді.

Суд касаційної інстанції враховує, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено факт звернення відповідача до банку про скасування спірної транзакції, а так само її звернення до правоохоронних органів з приводу вчинених стосовно неї шахрайських дій. Наведені обставини у сукупності свідчать про те, що у відповідача була дійсно відсутня воля на вчинення такого перерахування, а банком не заперечено факту її звернення з вимогою про скасування цієї транзакції.

Аналогічні за змістом правові висновки містяться також у постановах Верховного Суду від 14.02.2018 у справі № 127/23496/15-ц, від 20.06.2018 у справі № 691/699/16-ц, у яких, зокрема, зазначено, що встановивши, що позивачем - банком не доведено вчинення відповідачем дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, а відповідач, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомила позивача та правоохоронні органи про цей факт, врахувавши наявність кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та не заперечує сам Відповідач, позивач звернувся до нього з приводу можливих протиправних транзакцій, які, як виявилось після цього, дійсно мали місце 17.09.2024 впродовж 19:38 год - 19:52 год, уже наступного дня - 18.09.2024, коли взнав у відділенні оператора мобільного зв`язку про факт незаконного втручання у його мобільний телефон, а 19.09.2024 було відкрито кримінальне провадження за цим фактом.

Таким чином, твердження Відповідача, що Позивач не повідомив негайно Банк про втрату доступу до фінансового номеру телефону, не відповідає дійсності.

Окрім цього, сам факт втрати Позивачем доступу до фінансового номера телефону напередодні вчинення протиправних транзакцій, який був відновлений лише наступного дня після звернення до сервісної служби оператора мобільного зв`язку, свідчить про об`єктивну неможливість ініціювання ним цих транзакцій та укладення кредитного договору й договору споживчого кредитування від 17.09.2024.

Також, Позивачем вказано у позовній заяві і це не спростовано Відповідачем, що йому не відомі власники банківських карток в Universal Bank та Raiffeisen Bank, на котрі здійснено перерахування коштів з його банківських рахунків. Отже, перерахування позивачем своїх коштів незнайомим особам не відповідало б загальноприйнятим уявленням про розсудливу поведінку. Вказаним спростовуються припущення Відповідача про можливу причетність Позивача до ініціювання та здійснення спірних видаткових операцій, а самі такі доводи не відповідають "балансу вірогідностей", з урахуванням якого повинна бути вирішена цивільна справа, як це зазначено у рішенні ЄСПЛ від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції". Зокрема, суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (постанова Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 910/6322/20).

Безпідставним є твердження Відповідача і про те, що вірне введення пін-коду картки Позивача, як умови здійснення зміни паролю входу до Приват24, свідчить про розголошення персональних даних саме Позивачем, адже загальновідомою є та обставина, що тільки користувач картки володіє інформацією про обраний ним же пін-код до банківської картки.

Такі доводи суперечать приписам ч.3 ст. 82 ЦПК України, згідно з якою лише суд може визнати обставини загальновідомими та такими, що не потребують доказування.

Також, Відповідачем допущено підміну загальноприйнятого значення терміну «загальновідомі обставини», як такі, що відомі широкому колу осіб і об`єктивність існування яких очевидна, на обставини, які номінально повинні б існувати в силу приписів законодавства (нерозголошення користувачем платіжної системи індивідуальної облікової інформації).

При цьому, у цих доводах Відповідача не враховано можливість протиправного заволодіння пін-кодом або іншою індивідуальною обліковою інформацією користувача іншими особами, зокрема, із незаконним застосуванням технічних засобів.

Водночас, окрім вказаних безпідставних припущень, Відповідачем не надано жодних доказів, які б достовірно підтверджували, що Позивач своїми діями чи бездіяльністю сприяв третім особам у доступі до свого карткового рахунку чи надав їм індивідуальну облікову інформацію, зокрема, ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію, тощо, що дало змогу ініціювати платіжні операції.

При цьому, сам факт передачі Позивачем зловмисникам під впливом їх злочинного обману інформації, яка сприяла їм у доступі до його фінансового номера телефону, не свідчить про передачу ним індивідуальної облікової інформації, зокрема, постійного паролю для входу у платіжну систему, тощо, що дозволило б здійснити відповідні платіжні операції.

Навпаки, як свідчать матеріали справи та пояснення Відповідача, зміна паролю на вхід в Приват24 Позивача відбулася з використанням невідомо як отриманого зловмисниками РШ-коду його картки безпосередньо перед ініціюванням ними самих платіжних операцій.

Проте, вказана обставина залишилась поза увагою відповідача поруч з іншими обставинами, котрі свідчили про нетиповість цих платіжних операцій для позивача, а саме що він раніше: ніколи не ініціював та не здійснював дистанційних платіжних операцій, а використовував кошти, що надходили на його рахунок (пенсійні виплати та житлову субсидію) виключно шляхом зняття готівки у банкоматі в межах Тернопільської області; ніколи не оформляв кредитні позички та не використовував інші кредитні послуги, що надавались банком; ніколи не перераховував кошти на інші банківські картки.

Незважаючи на очевидну нетиповість цих платіжних операцій, з попередньою зміною паролю на вхід в Приват24 та здійснення їх впродовж доволі короткого (менше 15 хвилин) проміжку часу: з 19:38 год. до 19:52 год., Відповідач, всупереч вимогам чинного законодавства, безперешкодно допустив їх здійснення, не вживши належних додаткових заходів для виявлення та недопущення несанкціонованих або шахрайських дій.

Підтвердженням нетиповості платіжних операцій, окрім того, що Позивачем раніше ніколи не оформлялись кредити, може слугувати також витяг з його особистого кабінету в системі Приват24 про здійснені платіжні операції з використанням банківської картки № НОМЕР_2 за період від 05 жовтня 2023 року по 17 вересня 2024 року, тобто від її видачі до здійснення незаконних транзакцій, згідно з якими Позивач ніколи не здійснював онлайн платежів, а розпоряджався своїми коштами виключно шляхом зняття готівки через банкомат у м. Зборові.

Наведене свідчить про порушення відповідачем вимог: ст. 68 Закону України «Про платіжні послуги», згідно з якою, зокрема, надавачі платіжних послуг зобов`язані розробити та застосовувати елементи посиленої автентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а також запровадити заходи із забезпечення захисту конфіденційності даних автентифікації.

Для проведення дистанційних платіжних операцій надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію платника, що включає використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача. П.п. 8, 9 та 48 Положення про автентифікацію та застосування посиленої автентифікації на платіжному ринку, затвердженого постановою правління Національного банку України від 03.05.2023 № 58, згідно з якими надавач платіжних послуг використовує механізми і процедури моніторингу операцій для виявлення несанкціонованих або шахрайських дій, які ґрунтуються на аналізі операцій з урахуванням тих складових, що є типовими для користувача платіжних послуг, за умов належного використання вразливих платіжних даних.

Процедура автентифікації повинна включати механізми моніторингу спроб несанкціонованих або шахрайських дій з використанням вразливих платіжних даних. Також ця процедура повинна передбачати перевірку, чи має користувач платіжних послуг право доступу до рахунку.

Механізми і процедури моніторингу операцій з переказу коштів повинні враховувати кожний із таких факторів ризику:

1)списки пошкоджених, скомпрометованих або викрадених елементів автентифікації;

2)суму кожної платіжної операції;

3)сценарії шахрайства під час надання платіжних послуг;

4)ознаки зараження зловмисним програмним забезпеченням під час будь-яких сеансів процедури автентифікації;

5)нетипове (аномальне) використання багатоцільового пристрою або програмного забезпечення для здійснення автентифікації.

Надавач платіжних послуг, який прийняв рішення не вимагати застосовування посиленої автентифікації користувача платіжної послуги для дистанційних платіжних операцій на підставі того, що він має низький ризик, зобов`язаний ураховувати такі фактори ризику:

1)попередні схеми/моделі витрат окремого користувача платіжних послуг;

2)історію платіжних операцій кожного з користувачів платіжних послуг надавача платіжних послуг;

3)місцезнаходження платника та отримувача платежу на момент здійснення платіжної операції, якщо багатоцільовий пристрій надається надавачем платіжних послуг;

4)ідентифікацію аномальної схеми оплати користувача платіжних послуг з урахуванням історії платіжних операцій користувача.

Надавач платіжних послуг для проведення оцінки ризику повинен поєднувати фактори, зазначені в пункті 48 глави 12 розділу III цього Положення, для кожної окремої платіжної операції з метою визначення того, чи можливо надати дозвіл на проведення конкретного платежу без застосування посиленої автентифікації користувача платіжної послуги.

Наслідком цих порушень законодавства з боку Відповідача стало незаконне здійснення невстановленими особами платіжних операцій на карткових рахунках Позивача та заподіяння йому майнової шкоди.

Однак, вказані обставини та доводи Позивача залишились Відповідачем у надісланому ним відзиві без будь-яких пояснень та спростування.

Безпідставним є посилання Відповідача на те, що між ним та Позивачем у додатку Приват24 через фінансовий телефон клієнта відбулось підписання кредитного договору й договору споживчого кредитування від 17.09.2024, у яких сторони досягли згоди щодо істотних умов правочину, підписаного електронним підписом, тому такі правочини обов`язкові до виконання, а доказів визнання цих угод недійсними до суду не надано.

Фактично, як вбачається із матеріалів справи позивач об`єктивно на міг та не приймав участі в оформленні вищевказаних угод, оскільки у цей час був позбавлений доступу до свого фінансового телефону.

Отже, позивач не виявляв свою волю до вчинення цих правочинів та набуття обумовлених ними цивільних прав та обов`язків, тому вказані правочини є такими, що не вчинені, права та обов`язки за цими правочинами ним не набуті, а правовідносини за ними - не виникли.

Наведене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц.

При цьому Велика Палата вказала, що правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Безпідставними є посилання Відповідача на неналежно обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права та пред`явлення позову до неналежного відповідача, оскільки належним способом захисту в даному випадку, на його думку, є подання вимоги про повернення коштів безпосередньо до їх фактичного отримувача, який неправомірно збагатився за рахунок Позивача, у той час як АТ КБ «ПриватБанк» не є набувачем коштів, що були списані з рахунків Позивача, а лише виконував платіжні операції відповідно до розпоряджень, здійснених з використанням системи дистанційного обслуговування.

Проте, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права узгоджується з правовими висновками Верховного Суду.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц вказано, що Велика Палата неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду виклала правовий висновок, згідно з яким для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у випадку, коли особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

Як зазначено у позовній заяві, Відповідач вважає себе кредитором, а Позивача - боржником за вищевказаними кредитними договорами, що підтверджується інформацією з особистого кабінету Позивача в Приват24.

Також невідомі особи від імені Відповідача в телефонному режимі неодноразово вимагали від Позивача погашення заборгованості за наданими кредитами.

Уже після відкриття провадження у даній справі від Відповідача на адресу Позивача надійшла позасудова вимога від 06.02.2025 за № 20.1.0.0.0/7-250206/36210 про погашення заборгованості за кредитним договором з попередженням про її примусове стягнення, чим додатково підтверджується вищевказане.

Внаслідок цього, враховуючи невизнання Позивачем цієї заборгованості з вищенаведених підстав, у правовідносинах між ним та Відповідачем виникла правова невизначеність, усунення якої на даний час можливе лише в судовому порядку шляхом визнання відсутності у Відповідача права вимоги до Позивача та відсутності його кореспондуючого обов`язку за вищевказаними правочинами.

Окрім цього, як зазначалось вище, здійснення невстановленими особами платіжних операцій на карткових рахунках Позивача та заподіяння йому майнової шкоди стало наслідком порушень законодавства саме з боку AT КБ «ПриватБанк», у зв`язку з чим він є належним Відповідачем.

Також слід зазначити, що фактичного отримувача (отримувачів) коштів внаслідок здійснення вищевказаних незаконних транзакцій, то Позивачу на даний час вони не відомі, у ході досудового розслідування їх не встановлено.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 31 Закону України «Про платіжні послуги» після виконання платіжної операції надавач платіжних послуг платника зобов`язаний надати платнику у спосіб та в порядку, визначені договором, відомості, які дають змогу платнику ідентифікувати виконану платіжну операцію та інформацію про отримувача (за наявності технічної можливості).

Норми, яка б передбачала можливість надання платнику такої інформації надавачем платіжних послуг отримувача, вказаний Закон не містить. Позивачем у відзиві вона не зазначена.

У відповідності з цими приписами закону, а також п. 1.1.3.1.9.3. Умов та Правил надання банківських послуг, Позивач звертався до Відповідача із заявою про надання йому інформації про повні номери платіжних карток в Universal Bank та Raiffeisen Bank, на котрі відбулось зарахування списаних з його рахунків коштів, та дані про власників цих карток.

Проте, у відповіді від 22.01.2025 за № 20.1.0.0.0/7-250117/1113 Відповідач вказав, що встановити держателів карток сторонніх банків не видається можливим, інформація

банками надається на запити правоохоронних органів. Емітенти карток надають інформацію про власників тільки на відповідні запити (ухвали) правоохоронних органів в рамках ЄРДР.

В частині надання інформації про повні номери платіжних карток в Universal Bank та Raiffeisen Bank заяву взагалі Відповідачем проігноровано.

Отже, Позивач на даний час позбавлений можливості звернутись з будь-яким позовом до фактичного отримувача (отримувачів) його коштів.

При цьому слід зазначити, що правова позиція Львівського апеляційного суду, викладена у його постанові від 09.04.2024 у справі № 452/3827/22, на яку зіслався відповідач в обґрунтування своїх доводів, не лише не є обов`язковою для суду при розгляді даної справи № 599/160/25, але й у ній встановлені інші фактичні обставини, чим у даній справі, зокрема, особи, на рахунки яких було переведено кошти з рахунку позивача, є встановленими.

Щодо правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 22.07.2023 у справі №757/22829/20-ц (провадження №61-1422св22), на котру зіслався Відповідач в обґрунтування своїх доводів про невірно обраний Позивачем спосіб захисту порушеного права, то в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на сайті «Судова влада» інформація про таку справу відсутня, що унеможливлює зробити висновок про те, чи відповідає ця постанова критерію подібності правовідносин, а отже чи підлягає викладений там правовий висновок застосуванню при вирішенні даної справи.

Безпідставним є посилання відповідача в обґрунтування своїх доводів і на постанову Верховного Суду від 18.03.2024 у справі №761/17963/21 (провадження №61- 15212св23), оскільки у вказаних реєстрах вона теж відсутня, а сама справа, що вирішувалась лише судом першої інстанції, стосується визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді від 27 січня 2025 року відкрито загальне позовне провадження з повідомленням сторін та призначено підготовче судове засідання о 09.00 год 17 лютого 2025 року, яке відкладено за клопотанням представника відповідача, в зв`язку з неотриманням відповідачем копії позовної заяви з додатками по справі № 599/160/25 та неможливістю подання відзиву на позов на 11 березня 2025 року.

Копію позову з додатками надіслано поштовим відправленням 418, однак відповідач повторно заявив аналогічне клопотання про відкладення підготовчого судового засідання.

В судовому засіданні представник відповідача у просив надати можливість подати відзив, тому ухвалою суду від 01 квітня 2025 року встановлено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву до 15 квітня 2025 року, для подачі позивачем відповіді на відзив до 25 квітня 2025 року та для подачі відповідачем заперечень до 05 травня 2025 року та відкладено підготовче судове засідання у справі № 599/160/25 на 06 травня 2025 року.

Відзив подано 22 квітня 2025 року через Електронний суд із клопотанням про поновлення строку подання відзиву, який пропущений із поважної причини, що полягала у витраченому часі на збирання доказів долучених до відзиву.

Відповідь на відзив подано представником позивача 28 квітня 2025 року через Електронний суд із клопотанням про поновлення строку подання відповіді на відзив, який пропущений із поважної причини, що полягала у витраченому часі на збирання доказів долучених до відповіді на відзив.

Ухвалою суду від 06 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні 26 травня 2025 року, яке відкладено на 02 червня 2025 року за клопотанням представника відповідача, в зв`язку із його участю в розгляді іншої справи.

Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлені судом обставини. Норми права, які застосував суд, мотиви їх застосування та висновки суду.

Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до наступних висновків.

Згідно зі ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом частини першої статті 5 ЦПК України: здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

На підставі договору банківського обслуговування, укладеного між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» шляхом приєднання клієнта до Умов та Правил надання банківських послуг, відповідачем відкрито на ім`я позивача банківський рахунок НОМЕР_1 і додатковий рахунок договору SAMDNWFC2 від 05.10.2023 та видано для здійснення платіжних операцій банківську картку для виплат № НОМЕР_2 .

18 вересня 2024 року у відділення АТ КБ «ПриватБанк» звернувся позивач, якому повідомили, що 17 вересня 2024 року в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24 відбулось списання наявних на цьому рахунку його власних коштів, шляхом їх переказу на іншу, не належну позивачу, банківську картку № НОМЕР_3 (надавач платіжних послуг отримувача JSC Universal bank). Списання здійснено двома платіжними операціями о 19:38 год на суму 4120,50 грн та о 19:45 год - 2814,00 грн, всього списано коштів на загальну суму 6934.50 грн у т.ч. 34.50 грн - комісія банку.

Окрім цього, на тому ж банківському рахунку 17 вересня 2024 року оформлено кредитний договір № 7348 по програмі «Кредит готівкою» на суму 50000 грн, котрі одразу ж списано з рахунку позивача, шляхом перерахування на неналежну позивачу банківську картку № НОМЕР_4 (надавач платіжних послуг отримувача Raiffeisen bank JSC). Списання здійснено двома платіжними операціями на загальну суму 49747.50 грн: о 19:52 год - 29145,00 грн та о 19:52 год - 20602,50 грн, у т.ч. 247.50 грн - комісія банку.

У загальному з платіжної картки № НОМЕР_2 списано кошти на суму 56682,00 грн.

Також, 17.09.2024 в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24 на підставі заяви на приєднання до публічного договору «Кредитні картки» на ім`я позивача відкрито віртуальну кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_5 (рахунок НОМЕР_6 ) і додатковий рахунок договору SAMDNWFC08 з одночасною заявкою на встановлення ліміту 75000 грн. Одразу ж після цього за рахунок кредитного ліміту здійснено оформлення споживчого кредитування і перерахування одержаних таким чином коштів на неналежну позивачу банківську картку № НОМЕР_3 (надавач платіжних послуг отримувача JSC Universal bank). У загальному трьома платіжними операціями з оформленого на позивача рахунку списано кошти на загальну суму 74530,80 грн: о 19:46 год - 30019,35 грн, о 19:49 год - 30019,35 грн та о 19:50 год - 14492,10 грн, у т.ч. 2530.80 грн - комісія банку.

Всього 17 вересня 2024 року з 19:38 год - 19:52 год із банківських карток № НОМЕР_2 та № НОМЕР_5 списано шляхом перерахування на вищезазначені неналежні позивачу банківські картки 131212.80 грн, із них - 6934,50 грн - власних коштів позивача та 124269.30 грн - кредитних коштів.

Наведене підтверджується копіями виписок по платіжних картках № НОМЕР_2 та № НОМЕР_5 , банківськими чеками від 17.09.2024, скріншотами сторінок у особистому кабінеті позивача в Приват24 (а.с.16-27)

Позивач та будь-хто інший за його дорученням не здійснював жодну із вищевказаних банківських операцій та не укладав кредитний договір №7348 по програмі «Кредит готівкою» на суму 50000 грн (а.с. 28-46), не подавав заяву на приєднання до публічного договору «Кредитні картки» та не відкривав кредитну картку «Універсальна» № НОМЕР_5 , не оформляв за рахунок кредитного ліміту договори споживчого кредитування і не здійснював перерахування коштів на вищевказані банківські картки в Universal Bank та Raiffeisen Bank, позивач не є клієнтом цих банків і йому не відомо, кому належать ці банківські картки, а також йому не відомо, хто саме здійснив усі зазначені банківські операції.

Здійсненню цих банківських операцій передувало незаконне дистанційне втручання 17 вересня 2024 року невідомими особами у мобільний телефон позивача, номер якого значився як фінансовий в АТ КБ «ПриватБанк» та був підв`язаний до системи Приват24, внаслідок чого позивач на певний час втратив можливість користування цим телефоном і відновив лише наступного дня, звернувшись до сервісної служби оператора мобільного зв`язку.

За заявою позивача 19 вересня 2024 року відкрито кримінальне провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000247 за вказаними фактами за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, досудове розслідування у якому провадиться слідчим відділом відділу поліції №1 (м. Бережани) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області (а.с.55).

Крім цього, позивач на підставі постанови Національного банку України від 29.07.2022 №164, звернувся через відділення АТ КБ «Приватбанк» у м.Зборові із заявами від 30 вересня 2024 року вх№214-ВБ та від 01 жовтня 2024 року вх№224-ВБ про анулювання кредитів та повернення особистих коштів по операціях за 17 вересня 2024 року, а саме 4120.50 грн та 2814.00 грн, оскільки ці транзакції здійснювались без відома позивача і відповідно коштів по них він не отримував (а.с. 47,48 зразки поданих ним заяв).

У відповідях АТ КБ «Приватбанк» від 08 жовтня 2024 року за вих№20.1.0.0.0/7- 240930/7241 та від 11 жовтня 2024 року за вих№20.1.0.0.0/7-241001/57099 (а.с. 49-54) позивачу повідомили, що у задоволенні цих заяв відмовлено. Прийняті рішення обґрунтовано тим, що переказ коштів з карток був здійснений шляхом створення платежу в Приват24, куди здійснено вхід під авторизацією позивача, а при даній процедурі клієнт вводить своє ім`я користувача і пароль та входить у Приват24, створює необхідний платіж, вводить тільки йому відомий ключ доступу і після цього до Банку надходить платіжне доручення, відповідно до якого Банк здійснює переказ коштів, а також, що вказані дії можливо було здійснити лише за допомогою використання фінансового телефону позивача та іншої особистої інформації.

При цьому зазначено, що відповідно до п. 2.1.4.5.1 Умов і правил надання банківських послуг, які є невід`ємною частиною договору банківського обслуговування. Клієнт зобов`язаний не передавати Картки. ПІНи, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію третім особам, не використовувати Картки або нанесені на них дані в цілях, не передбачених цим Договором, або що суперечать чинному законодавству.

Клієнт несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на Платіжній картці даних, до моменту звернення Клієнта в Банк та блокування Платіжної картки і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки Платіжної картки в Стоп-лист Платіжною системою (п. 1.1.10.10.3 Умов).

Відмова у задоволенні заяв позивача не відповідає вимогам чинного законодавства.

Так, відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право надавати платіжні послуги відповідно до Закону України "Про платіжні послуги" з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України, що регулюють діяльність банків.

Згідно із ст. 55 цього Закону відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що позивач є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

У статті 1 Закону України «Про платіжні послуги» (в редакції станом на час вчинення оспорюваних операцій - 26.06.2023) наведено такі визначення термінів:

автентифікація - процедура, що дає змогу надавачу платіжних послуг установити та підтвердити особу користувача платіжних послуг та/або належність користувачу платіжних послуг певного платіжного інструменту, наявність у нього підстав для використання конкретного платіжного інструменту, у тому числі шляхом перевірки індивідуальної облікової інформації користувача платіжних послуг;

вразливі платіжні дані - дані (їх сукупність), включаючи індивідуальну облікову інформацію, за допомогою яких можуть вчинятися шахрайські дії;

дистанційна платіжна операція - платіжна операція, що здійснюється із застосуванням засобів дистанційної комунікації;

індивідуальна облікова інформація - індивідуалізований набір інформації, що надається надавачем платіжних послуг користувачу або його уповноваженому представнику для цілей автентифікації;

неналежна платіжна операція - платіжна операція, внаслідок якої з вини особи, яка не є ініціатором або надавачем платіжних послуг, здійснюється списання коштів з рахунку неналежного платника та/або зарахування коштів на рахунок неналежного отримувача чи видача йому коштів у готівковій формі;

неналежний платник - особа, з рахунку якої списано кошти без законних підстав (помилково або неправомірно);

платіжна операція - будь-яке внесення, переказ або зняття коштів незалежно від правовідносин між платником і отримувачем, які є підставою для цього;

посилена автентифікація - процедура автентифікації, яка передбачає використання двох чи більше сукупностей даних, що належать до таких різних категорій: а) знань (володіння інформацією (даними), що відома лише користувачу); б) володінь (застосування матеріального предмета, яким володіє лише користувач); в) притаманність (перевірка біометричних даних або інших властивостей (рис, характеристик), притаманних лише користувачу, що відрізняють його від інших користувачів);

споживач - фізична особа, яка отримує або має намір отримати платіжну послугу для задоволення особистих потреб, не пов`язаних із підприємницькою, незалежною професійною діяльністю;

унікальний ідентифікатор - комбінація літер, цифр, символів або знаків, що надається користувачу надавачем платіжних послуг та дає змогу однозначно ідентифікувати користувача та/або його рахунок для цілей виконання платіжної операції.

Перед укладанням договору надавач платіжних послуг зобов`язаний надати споживачу інформацію щодо умов надання платіжних послуг, обсяг якої визначений частиною 1 статті 30 Закону України «Про платіжні послуги».

Інформація та умови договору про надання платіжних послуг надаються надавачем платіжних послуг у спосіб, що забезпечує вільний доступ користувача до такої інформації, у належному вигляді, викладені українською мовою. Крім української мови, надавач платіжних послуг за наявності технічної можливості може додатково надати користувачу таку інформацію іншою мовою на вибір користувача. Інформація та умови договору про надання платіжних послуг можуть надаватися шляхом ознайомлення користувача з проектом договору в електронному або паперовому вигляді (без стягнення додаткової плати) або шляхом надання користувачу доступу до публічного (мережевого) ресурсу, на якому розміщений проект договору (частина 2 статті 30 Закону України «Про платіжні послуги»).

Обов`язок доведення, що надавач платіжних послуг належним чином виконав свої зобов`язання щодо надання інформації та умов договору, передбачені цією статтею, покладається на надавача платіжних послуг (частина 3 статті 30 Закону України «Про платіжні послуги»).

Згідно з частиною 4 статті 29 Закону України «Про платіжні послуги» Національний банк України має право встановлювати додаткові вимоги до договорів про надання платіжних послуг.

Відповідно до пункту 26 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 29.07.2022 № 164 (надалі Постанова НБУ від 29.07.2022 № 164), емітент перед укладенням договору зобов`язаний ознайомити користувача з умовами договору, тарифами на обслуговування платіжного інструменту та правилами користування платіжним інструментом.

Згідно з пунктом 27 Постанови НБУ від 29.07.2022 № 164 емітент зобов`язаний надати користувачу в спосіб, визначений емітентом та користувачем, примірники: 1) договору; 2) правил користування платіжним інструментом; 3) тарифів на обслуговування платіжного інструменту, що діяли на дату укладення договору. Емітент має право надавати користувачу примірники правил і тарифів за допомогою технічних засобів електронних комунікацій. Примірник правил або тарифів, надісланий користувачу за допомогою технічних засобів електронних комунікацій або в інший спосіб, обов`язково має містити дату його відправлення.

Відповідно до пункту 29 Постанови НБУ від 29.07.2022 № 164 умови договору не повинні містити вимоги про безумовну відповідальність користувача за неналежну платіжну операцію, за винятком, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати платіжного інструменту або індивідуальної облікової інформації, розголошення ПІНу/індивідуальної облікової інформації або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію з використанням платіжного інструменту.

Відповідачем не доведено, що ним, як надавачем платіжних послуг, належним чином виконано свої зобов`язання щодо надання інформації та умов договору, а також щодо надання позивачу примірників договору про надання платіжних послуг, правил користування платіжним інструментом, тарифів на обслуговування платіжного інструменту, що діяли на дату укладення договору, а надані відповідачем заяви про приєднання, які підписані позивачем, не містять повного викладу правил надання платіжних послуг.

Згідно з частинами 1-2 статті 68 Закону України «Про платіжні послуги» електронна взаємодія надавача платіжних послуг із користувачем здійснюється лише після автентифікації користувача, який є фізичною особою, або уповноваженого представника користувача, який є юридичною особою. Під час виконання автентифікації надавачі платіжних послуг зобов`язані виконувати вимоги Національного банку України щодо захисту конфіденційності та цілісності індивідуальної облікової інформації користувачів.

Відповідно до частини 3 статті 68 Закону України «Про платіжні послуги» надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію користувача під час: отримання користувачем доступу до рахунку за допомогою засобів дистанційної комунікації; ініціювання дистанційної платіжної операції; будь-яких інших дій у разі підозри вчинення шахрайства (або існування ризику шахрайства) чи інших неправомірних дій (або існування ризику вчинення інших неправомірних дій).

Надавачі платіжних послуг зобов`язані розробити та застосовувати елементи посиленої автентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а також запровадити заходи із забезпечення захисту конфіденційності даних автентифікації (частина 4 вказаної статті).

Для проведення дистанційних платіжних операцій надавачі платіжних послуг зобов`язані застосовувати посилену автентифікацію платника, що включає використання унікальних для кожної окремої операції даних, які дають змогу пов`язувати (в результаті виконання алгоритму співставляти контрольний показник з даними операції) операцію на певну суму і конкретного отримувача (частина 5 вказаної статті).

Згідно з частиною 7 статті 68 Закону України «Про платіжні послуги» Національний банк України встановлює своїми нормативно-правовими актами вимоги до: посиленої автентифікації у випадках, визначених цією статтею, а також у випадках, коли надавачі платіжних послуг мають право не вимагати застосування посиленої автентифікації користувача; заходів безпеки, що повинні забезпечувати конфіденційність індивідуальної облікової інформації користувача; здійснення електронної взаємодії між суб`єктами платіжних операцій для цілей ідентифікації, автентифікації, повідомлення та інформування, а також вимоги до заходів щодо забезпечення безпеки під час зазначеної електронної взаємодії.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про платіжні послуги» надавачі платіжних послуг зобов`язані запровадити систему захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання. Система захисту інформації має забезпечувати цілісність, конфіденційність, доступність та моніторинг інформації, що формується, обробляється, передається та зберігається під час виконання платіжних операцій, відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України. Надавачі платіжних послуг зобов`язані виконувати встановлені законодавством вимоги щодо захисту інформації.

Відповідно до частини 4 статті 87 Закону України «Про платіжні послуги» платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією. Платник має право вимагати відшкодування коштів за неналежною платіжною операцією, за умови повідомлення про це надавача платіжних послуг протягом 90 календарних днів з дати списання коштів за такою операцією з його рахунку. Зазначений у цій частині строк не застосовується, якщо надавач платіжних послуг не дотримався свого обов`язку щодо інформування платника про виконані платіжні операції згідно з вимогами цього Закону.

Вимоги щодо безпеки платіжних операцій, захисту конфіденційності та цілісності вразливих платіжних даних встановлені Положенням про автентифікацію та застосування посиленої автентифікації на платіжному ринку, яке затверджено Постановою Правління Національного банку України від 03.05.2023 №58 (далі - Постанова НБУ №58 від 03.05.2023).

У пункті 3 вказаної Постанова НБУ №58 від 03.05.2023 наведено такі визначення: вразливі платіжні дані - індивідуальна облікова інформація, особисті криптографічні ключі, паролі доступу, коди операцій, інша інформація, що зазначається в платіжній інструкції та за допомогою якої можуть вчинятися несанкціоновані або шахрайські дії; несанкціоновані або шахрайські дії - вчинення сторонніми особами та/або відповідальними особами дій із втручання в інформаційно-телекомунікаційну систему незаконним та/або протиправним шляхом, що можуть призвести до порушення цілісності, доступності та/або конфіденційності інформації, яка використовується під час надання платіжних послуг; поведінкова модель платника - результат аналізу інформації, що міститься в платіжній інструкції, стосовно прийнятого платником рішення з ініціювання платіжної операції з урахуванням інформації про поведінку платника в минулому щодо використання платіжних послуг.

Пунктом 8 Постанови НБУ №58 від 03.05.2023 передбачено, що надавач платіжних послуг використовує механізми і процедури моніторингу операцій для виявлення несанкціонованих або шахрайських дій. Ці механізми і процедури ґрунтуються на аналізі операцій з урахуванням тих складових, що є типовими для користувача платіжних послуг, за умов належного використання вразливих платіжних даних.

Згідно з пунктом 9 Постанови НБУ №58 від 03.05.2023 процедура автентифікації повинна включати механізми моніторингу спроб несанкціонованих або шахрайських дій з використанням вразливих платіжних даних. Також ця процедура повинна передбачати перевірку, чи має користувач платіжних послуг право доступу до рахунку.

Механізми і процедури моніторингу операцій з переказу коштів повинні враховувати кожний із таких факторів ризику:

1) списки пошкоджених, скомпрометованих або викрадених елементів автентифікації;

2) суму кожної платіжної операції;

3) сценарії шахрайства під час надання платіжних послуг;

4) ознаки зараження зловмисним програмним забезпеченням під час будь-яких сеансів процедури автентифікації;

5) нетипове (аномальне) використання багатоцільового пристрою або програмного забезпечення для здійснення автентифікації.

Згідно з пунктом 47 Постанови НБУ №58 від 03.05.2023 дистанційна платіжна операція вважається такою, що має низький рівень ризику, якщо надавачем платіжних послуг дотримано такі вимоги: 1) рівень шахрайства для платіжної операції, розрахований відповідно до глави 13 розділу III цього Положення, еквівалентний або нижче референтного коефіцієнта рівня шахрайства, визначеного в додатку до цього Положення для обраного виду платіжних операцій; 2) сума операції не перевищує відповідного порогового значення, визначеного в додатку до цього Положення; 3) надавач платіжних послуг за результатами моніторингу операцій у режимі реального часу не виявив жодної з таких ознак: нетипових (аномальних) витрат або нетипової (аномальної) поведінкової моделі платника; використання платником платіжних пристроїв/програмного забезпечення, які раніше платник не використовував; виконання коду зловмисного програмного забезпечення під час застосування процедури автентифікації; застосування відомих сценаріїв вчинення несанкціонованих або шахрайських дій під час надання платіжних послуг; місцезнаходження платника, яке зафіксовано вперше; місцезнаходження отримувача в зоні підвищеного ризику (місцезнаходження, де раніше траплялися шахрайські операції).

Згідно з пунктом 66 Постанови НБУ №58 від 03.05.2023 відповідальність за здійснення безпечного пов`язування особи користувача платіжної послуги з вразливими платіжними даними покладається на надавача платіжних послуг. Межі такої відповідальності включають приміщення надавача платіжних послуг, інтернет-середовище, що надається надавачем платіжних послуг, або інші захищені вебсайти, що використовуються надавачем платіжних послуг та його автоматизованими сервісами, а також ризики, пов`язані з багатоцільовими пристроями та програмним забезпеченням для цілей автентифікації, які використовуються під час процесу автентифікації.

Надавач платіжних послуг зобов`язаний впровадити процеси щодо контролю всіх платіжних операцій на всіх етапах їх формування, обробки, передавання та зберігання, а також всіх видів електронної взаємодії з та між суб`єктами платіжних операцій у частині надання платіжної послуги (пункт 73 Постанови НБУ №58 від 03.05.2023).

Надавач платіжних послуг з обслуговування рахунку, надавач платіжних послуг з надання відомостей з рахунків, надавач платіжних послуг з ініціювання платіжної операції та емітент платіжних інструментів зобов`язані забезпечити, щоб під час передавання вразливих платіжних даних та кодів автентифікації ця інформація була захищена засобами криптографічного захисту інформації або представлена в такому вигляді, який унеможливлює зчитування цієї інформації, прямо чи опосередковано, у будь-який час (пункт 95 Постанови НБУ №58 від 03.05.2023).

Отже, нетипова (аномальна) поведінкова модель платника і використання платником платіжних пристроїв/програмного забезпечення, які раніше платник не використовував, є передбаченими нормативним актом факторами ризику для платіжної операції.

Відповідно до ст.86 Закону України «Про платіжні послуги» надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином.

Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.

Користувачі мають право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг внаслідок помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.

Надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків зобов`язаний на запит користувача, якого він обслуговує, невідкладно вжити заходів для отримання всієї наявної у надавача платіжних послуг інформації про платіжну операцію та надати її користувачу без стягнення плати.

Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність перед користувачами за помилкові платіжні операції, у тому числі за виконання:

помилкової платіжної операції на рахунок неналежного отримувача;

помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника;

платіжної операції з рахунку платника без законних підстав або внаслідок інших помилок надавача платіжних послуг.

Згідно із ч. 4 ст. 87 цього Закону платник зобов`язаний негайно після того, як така інформація стала йому відома, повідомити надавача платіжних послуг у визначеному договором порядку про факт виконання з його рахунку неналежної або неакцептованої платіжної операції для отримання відшкодування за такою операцією.

Платник має право вимагати відшкодування коштів за неналежною платіжною операцією, за умови повідомлення про це надавача платіжних послуг протягом 90 календарних днів з дати списання коштів за такою операцією з його рахунку.

Зазначений у цій частині строк не застосовується, якщо надавач платіжних послуг не дотримався свого обов`язку щодо інформування платника про виконані платіжні операції згідно з вимогами цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 цього Закону еквайр за результатами моніторингу або в разі опротестування платіжної операції користувачем, емітентом чи оператором платіжної системи для встановлення правомірності платіжної операції має право зупинити завершення платіжної операції на час. передбачений правилами відповідної платіжної системи, але не більше 60 календарних днів. У разі підтвердження неправомірності проведеної платіжної операції еквайр зобов`язаний у порядку, визначеному правилами відповідної платіжної системи, але у строк не більше 10 календарних днів, повернути емітенту кошти в обсязі, в якому була проведена платіжна операція, та відшкодувати суму комісійної винагороди (за наявності такої комісійної винагороди), утриманої/сплаченої такому еквайру за платіжну операцію. Емітент зобов`язаний зарахувати кошти, повернуті еквайром, на рахунок користувача негайно, крім випадків, коли кошти вже були зараховані емітентом на рахунок користувача за опротестованою користувачем зазначеною платіжною операцією.

Згідно з п. 143 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженого постановою правління Національного банку України від 29.07.2022 №164, надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, якщо власник рахунку/держатель невідкладно повідомив про платіжні операції з використанням платіжного інструменту, які ним не виконувалися, зобов`язаний негайно після виявлення помилки або після отримання повідомлення (залежно від того, що відбулося раніше) переказати за рахунок власних коштів суму платіжної операції на рахунок неналежного платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати неналежному платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану помилкову платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди).

Пунктами 146 та 147 вказаного Положення визначено, що власник рахунку не несе відповідальності за платіжні операції, здійснені без автентифікації платіжного інструменту і його держателя, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність власника рахунку/держателя призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Власник рахунку має право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг унаслідок помилкової, неналежної платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених законодавством України строків.

У постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, сформульованих у низці інших справ, зазначено, що

саме банк має доводити, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції;

у разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів;

сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача, не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції;

за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Всупереч вищевказаним приписам закону відповідач відмовив позивачу в анулюванні кредитів та у поверненні незаконно списаних коштів без зазначення доказів, котрі б підтверджували, що він своїми діями чи бездіяльністю сприяв третім особам у доступі до власного карткового рахунку чи надав їм інформацію, зокрема, ПІН, постійний пароль, одноразові паролі і контрольну інформацію, тощо, що дало змогу ініціювати платіжні операції.

При цьому, відповідач після ініціювання вищенаведених платіжних операцій безперешкодно допустив їх здійснення без застосування посиленої автентифікації користувача, незважаючи на те, що ці операції не є типовими для позивача, як користувача, оскільки він раніше: ніколи не ініціював та не здійснював дистанційних платіжних операцій, а використовував кошти, що надходили на мій рахунок (пенсійні виплати та житлову субсидію) виключно шляхом зняття готівки у банкоматі в межах Тернопільської області; ніколи не оформляв кредитні позички та не використовував інші кредитні послуги, що надавались банком; ніколи не перераховував кошти на інші банківські картки.

Окрім очевидної нетиповості цих платіжних операцій їх також здійснено впродовж доволі короткого (менше 15 хвилин) проміжку часу: з 19:38 год до 19:52 год, що теж залишилось без реагування з боку відповідача, який не вжив належних додаткових заходів для виявлення та недопущення несанкціонованих або шахрайських дій.

Отже, відповідач, всупереч вимогам чинного законодавства, допустив безперешкодне здійснення вищевказаних платіжних операцій без обов`язкового в таких випадках урахування таких факторів ризику, як попередні схеми/моделі моїх витрат, історії моїх платіжних операцій, місцезнаходження платника та отримувача платежу на момент здійснення платіжної операції.

Наведене свідчить, що відповідач не забезпечив належного виконання вимог чинного законодавства, зокрема, щодо: запровадження системи захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання; розроблення та застосовування елементів посиленої автентифікації, які мають бути незалежними, щоб виявлення факту несанкціонованого доступу до одного захищеного елемента або його розголошення не загрожувало надійності інших елементів, а також запровадження заходів із забезпечення захисту конфіденційності даних автентифікації; виявлення несанкціонованих або шахрайських дій шляхом використання механізмів і процедур моніторингу операцій, які ґрунтуються на їх аналізі з урахуванням тих складових, що є типовими для користувача платіжних послуг.

Наслідком цих порушень законодавства з боку відповідача стало незаконне здійснення невстановленими особами платіжних операцій на карткових рахунках позивача та заподіяння йому майнової шкоди.

Оскільки позивач невідкладно - після виявлення цих незаконних платіжних операцій повідомив про це відповідачу, то у нього, згідно з вищевказаними приписами законодавства, виник обов`язок перерахувати на рахунок позивача суму цих платіжних операцій та утриманої комісійної винагороди.

З урахуванням викладеного, відмова відповідача в анулюванні кредитів та у поверненні позивачу незаконно списаних з його карткового рахунку коштів є незаконною.

При цьому, щодо оформлених на позивача кредитного договору № 7348 по програмі «Кредит готівкою» на суму 50000 грн та споживчих кредитів на загальну суму 74530,80 грн (включаючи комісію банку) за рахунок кредитного ліміту на кредитній картці «Універсальна» слід зазначити наступне.

За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно із ч.ч. 1. 2 та 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц сформульовано правовий висновок, що відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають в силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети, породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права.

Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

У тому випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.

У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

Також Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що погоджується з висновками Верховного Суду України, сформульованими в постанові від 21.11.2012 у справі 6-134цс12, про те, що згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність.

При цьому Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.

Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:

кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;

особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право в межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).

Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.

Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.

З огляду на викладене, враховуючи, що ні позивач особисто, ні будь-хто інший за його дорученням не оформляв кредитний договір від 17.09.2024 №7348 по програмі «Кредит готівкою» на суму 50000 грн, а також не подавав 17.09.2024 заяву на приєднання до публічного договору «Кредитні картки» з відкриттям кредитної картки «Універсальна» та не оформляв і не отримував за рахунок кредитного ліміту на цій картці споживчі кредити на загальну суму 74530,80 грн (включаючи комісію банку), тобто позивач не виявляв свою волю до вчинення цих правочинів та набуття обумовлених ними цивільних прав та обов`язків, то вказані правочини є такими, що не вчинені, права та обов`язки за цими правочинами ним не набуті, а правовідносини за ними - не виникли.

Водночас, відмовивши позивачу в анулюванні цих кредитних договорів, відповідач вважає себе кредитором, а позивача - боржником за цими правочинами.

Так, згідно з даними, зазначеними в особистому кабінеті позивача в системі дистанційного обслуговування клієнтів Internet Banking Приват24, кредитний договір від 17.09.2024 за № 7348 рахується активним, залишок за цим договором становить 51291,80 грн, а щомісячні платежі за ним становлять 2161.62 грн.

Окрім цього, згідно з даними особистого кабінету в Приват24 позивача по кредитній картці «Універсальна» № НОМЕР_5 рахується заборгованість на суму 74530.80 грн із зазначенням обов`язкового платежу на суму 13992.28 грн. Наведене підтверджується скріншотами сторінок особистого кабінету позивача.

Позивач зазначає, що йому неодноразово дзвонили по телефону особи, які від імені відповідача вимагали погашення існуючої заборгованості за наданими кредитами. Такі дії свідчать про проведення відповідачем зі ним, як з боржником, роботи з простроченою заборгованістю на досудовому етапі. Водночас, судового процесу по стягненню цієї заборгованості відповідач на даний час не ініціював.

Крім цього, як встановлено судом, оспорювані платіжні операції були здійснені на пристрої, який раніше позивач не використовував і мало місце вчинення значної кількості транзакцій за короткий період часу, що є нетипово для позивача, як користувача банківських послуг. Наступного дня позивача звернувся до Банку, де його проінформували про списання власних коштів з рахунку та відкриття кредитних рахунків, в зв`язку з чим позивач звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину щодо нього, що в сукупності із наявними факторами ризику операцій, а також з огляду на те, що за завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому, дізнавачу або органу досудового розслідування про вчинення кримінального правопорушення , особа підлягає кримінальній відповідальності, свідчать про те, що у позивача було відсутнє волевиявлення на здійснення оспорюваних переказів коштів.

У цій справі встановленню підлягають обставини, що беззаперечно свідчитимуть, що користувач платіжних послуг своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції від його імені. В разі недоведеності обставин, які безспірно свідчать про те, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, необхідно виходити з відсутності вини користувача у перерахуванні чи отриманні спірних грошових коштів.

Враховуючи споживчий характер правовідносин між банком і користувачем платіжних послуг, суд виходить з того, що за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення тлумачаться на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Подібні правові висновки щодо розподілу тягаря доказування у категорії справ щодо оспорювання правомірності здійснення платіжних операцій викладені у постанові Верховного Суду від 16.08.2023 у справі № 176/1445/22.

Отже, суд бере до уваги нерівний стан сторін у договірних відносинах, предметом яких є банківські послуги, що є споживчими за своєю правовою природою. При цьому правові та фактичні можливості з доведення обставин справи наявні саме у банку, оскільки саме банк як фінансова установа володіє знаннями і можливостями щодо контролю над здійсненням платіжних операцій, адмініструє систему Інтернет-банкінгу, а також є обізнаним із типовими шахрайськими сценаріями у сфері платіжних операцій за участі пересічних споживачів і має обов`язок оцінювати ці ризики і вживати заходи з протидії неправомірним діям у системі онлайн-банкінгу.

Однак відповідач не підтвердив належними і допустимими доказами тих обставин, що банк належно виконав вимоги нормативних актів при наданні кредитних коштів позивачу, що виконав обов`язки щодо гарантування безпеки операцій, зокрема з протидії відомим сценаріям шахрайства і не довів, що позивач, як користувач банківських карток і відкритих на його ім`я банківських рахунків, своїми діями чи бездіяльністю сприяв у доступі до індивідуальної облікової інформації, яка надала змогу ініціювати невизнані та оспорювані платіжні операції з 19:38 год - 19:52 год 17 вересня 2024 року.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач не надав суду жодного доказу належного, допустимого та достовірного відповідно до ст.ст. 77-79 ЦПК України щодо укладення позивачем кредитних заперечень проти позову.

Таким чином, суд враховуючи невизнання позивачем заборгованості, у правовідносинах між ним та відповідачем, виникла правова невизначеність, через що порушуються законні права та інтереси позивача. Усунення такої правової невизначеності на даний час можливе лише в суді шляхом визнання відсутності у відповідача права вимоги до позивача та відсутності його кореспондуючого обов`язку за вищевказаними правочинами, котрі фактично між ними не вчинялися і правовідносини за ними не виникали. Тому порушене право позивача підлягає відновленню, шляхом визнання відсутності у АТ КБ «ПриватБанк» права вимоги до позивача - ОСОБА_1 та відсутності у позивача кореспондуючого обов`язку, включаючи оплату суми тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії банку, повернення власних коштів позивача.

Позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст. ст. 19, 141,76-81, 258, 259, 263-265, 274, 279 ЦПК України, суд

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "Приват Банк" про стягнення грошових коштів та визнання відсутніми прав вимоги за кредитними договорами- задовольнити.

Стягнути з акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6934,50 грн та судові витрати.

Визнати відсутність у акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» права вимоги до ОСОБА_1 та відсутність у ОСОБА_1 кореспондуючого обов`язку, включаючи оплату суми тіла кредиту, відсотків за користування кредитом та комісії банку, за наступними правочинами:

за кредитним договором від 17.09.2024 за № 7348 по програмі «Кредит готівкою» на суму 50 000 грн., кошти за яким були зараховані на банківську картку для виплат № НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), додатковий рахунок договору SAMDNWFC2 від 05.10.2023;

за договорами споживчого кредитування від 17.09.2024 на суму 30019,35 грн, 30019,35 грн та 14492,10 грн (включаючи банківську комісію), всього на загальну суму 74530.80 грн. (включаючи банківську комісію), наданих за рахунок кредитного ліміту, встановленого на кредитній картці «Універсальна» № НОМЕР_5 ( НОМЕР_6 ), додатковий рахунок договору SAMDNWFC08 від 17.09.2024.

Рішення суду може бути оскаржене позивачем у загальному порядку безпосередньо до Тернопільського апеляційного суду або через Зборівський районний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Повний текст рішення складено 17 червня 2025 року.

Суддя Зборівського

районного суду Чорна В.Г.