Справа № 172/1577/23
Провадження № 2/172/1041/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17.06.2025 року Васильківський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Битяка І.Г.

за участі: секретаря судового засідання Глушко О.М.

представника позивача Мікрюкова С.В.

представника відповідача Ігнатенко Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в сел. Васильківка справу за позовом Орендного підприємства «Ужгородський коньячний завод» до ОСОБА_1 , треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Акціонерне товариство «Комерційний інвестиційний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В

30.08.2023 року до суду надійшов позов Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалою від 17.04.2024 року замінено позивача за позовом Акціонерного товариства «Комерційний інвестиційний банк» на його правонаступника Орендне підприємство «Ужгородський коньячний завод».

Ухвалою від 18.12.2024 року заочне рішення Васильківського районного суду Дніпропетровської області у справі № 172/1577/23 від 30.05.2024 року за позовом Орендного підприємства «Ужгородський коньячний завод» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 10.08.2016 року між ПАТ «Комінвестбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 02-1/3к-31-16 та у подальшому підписана додаткова угода № 1 від 01.02.2017 року, згідно з якими позичальник отримав кредит у розмірі 755000,00 грн. зі сплатою 6% річних з кінцевим терміном повернення 10.08.2021 року. Свої зобов`язання за договором банк виконав у повному обсязі, однак станом на 24.08.2023 року відповідач зобов`язання за договором кредиту не виконав, тому загальний розмір заборгованості відповідача становить 691280,85 грн., яка складається із: 682858,57 грн. заборгованість за кредитом, 8422,28 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом. У зв`язку з цим, позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати.

Представник позивача Мікрюков С.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов не визнала. Надала відзив на позовну заяву, в якому вказує, що відповідачка заперечує проти заявлених позовних вимог та зазначає, що наявні підстави для відмови в їх задоволенні з огляду на те, що відсутнє порушене право та інтерес ОП «Ужгородський коньячний завод» у спірних правовідносинах товариство взагалі не може бути кредитором за Кредитним договором та, відповідно, не може вимагати від боржника виконання на свою користь зобов`язання за таким договором. ОСОБА_1 не погоджується із заявленою до стягнення сумою кредитної заборгованості, оскільки вона розрахована невірно, без врахування положень кредитного договору та всупереч вимогам чинного законодавства. Згідно з умовами кредитного договору відповідачка зобов`язалася щомісячно сплачувати відсотки в розмірі 15,50%, а з лютого 2017 року (після укладення додаткової угоди до кредитного договору) - 6% річних в межах строку, встановленого п. 1.1. кредитного договору, а саме до 10.08.2021 року, а тіло кредиту зобов`язалася повернути в кінці строку кредитування 10.08.2021 року. Відсотки за звітний місяць мали бути сплачені у наступному місяці (до 15 числа). Відповідно, після 10.08.2021 року (кінцевий термін повернення кредиту) відсотки за користування кредитом не могли нараховуватися. Таким чином, після закінчення строку кредитування 10 серпня 2021 року відсотки не могли нараховуватися, а відтак всі платежі, здійснені після 10.08.2021 року мають бути спрямовані на погашення (зменшення) тіла кредиту. До закінчення строку кредитування відповідачка сплатила відсотки за користування кредитом у загальній сумі 262631,39 грн. Після закінчення строку кредитування відповідачкою були сплачені кошти в сумі 73495,55 грн. та 72141,43 грн. Загалом після серпня 2021 року відповідачка сплатила кошти на рахунок банку в сумі 73495,55 грн. + 2 714,43 грн. (переплата в серпні 2021 року), разом: 76209,98 грн., які були помилково зараховані в якості відсотків, та кошти в сумі 72141,43 грн., які були зараховані на погашення тіла кредиту. Відтак, загальна сума погашення тіла кредиту складає: 73495,55 грн. + 72141,43 грн. = 148351,41 грн. Отже, з огляду на зазначене вище, заборгованість ОСОБА_3 за кредитним договором складає 606648,59 грн., з яких: заборгованість за відсотками відсутня; заборгованість за тілом кредиту 606648,59 грн. (755000 грн. 148 351,41 грн.). Відповідачка також наголошує, що права та законні інтереси ОП «Ужгородський коньячний завод» жодним чином не порушені, оскільки ОП «Ужгородський коньячний завод» взагалі не може виступати кредитором за кредитним договором в силу прямої законодавчої норми. В свою чергу, відсутність порушеного права та інтересу позивача є самостійною підставою для відмови у позові. З огляду на те, що у даній справі відбулася заміна первісного кредитора (банку - АТ «Комерційний інвестиційний банк») на нового кредитора (ОП «Ужгородський коньячний завод»), який не є ані банком, ані іншою фінансовою установою, шляхом укладення договору відступлення права вимоги, це свідчить про незаконність такого відступлення. Більше того, на момент укладення договору про відступлення первісний кредитор не був позбавлений банківської ліцензії та не перебував в процедурі ліквідації. В той же час, новий кредитор був в стадії припинення. З матеріалів справи № 172/1577/23 вбачається, що на підтвердження заміни сторони позивача суду було надано тільки копію договору про відступлення права вимоги від 15.03.2024 року, будь-які інші документи щодо передачі права вимоги в матеріалах справи відсутні. Таким чином, відсутні належні докази - документи (оригінали договору відступлення та інших первинних документів), на підставі яких новий кредитор набув статусу кредитора у справі. Відповідно, відсутні підстави для заміни сторони у справі її правонаступником.

Представник позивача надав відповідь на відзив, в якій вказує, що відповідно до п. 7.3 договору кредиту цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобов`язань. Тобто сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язань і тому позивач має всі законні підстави для нарахування та стягнення відсотків за користування кредитом до повного виконання відповідачем своїх зобов`язань по договору кредиту. Разом з тим, доводи відповідача про неправомірність нарахування відсотків за кредитом не беруться до уваги, оскільки сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов. АТ «КОМІНВЕСТБАНК» (первісний кредитор), та ОП «Ужгородський коньячний завод» (новий кредитор) уклали договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15 березня 2024 року, за яким банк шляхом продажу відступив ОП «Ужгородський коньячний завод» право вимоги за кредитним договором. Згідно з п. 1.3 договору про відступлення права вимоги від 15 березня 2024 року передача права вимоги до боржника від первісного кредитора до нового кредитора відбувається без набуття додаткового доходу жодною із сторін. Згідно з п. 1.4 договору уступка права вимоги здійснюється у повному обсязі від отриманої суми боргу, без будь яких дисконтів та премій за стягнення з боржника грошових зобов`язань. Згідно з п. 2.1 договору згідно з відступленням права вимоги за цим договором новий кредитор сплачує 700036,40 грн. шляхом безготівкового перерахування на рахунок АТ «КОМІНВЕСТБАНК». Ця плата є номінальною вартістю договору кредиту, а саме заборгованість із повернення кредиту та нарахованих відсотків, а отже в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні. Аналіз вказаних та інших положень договору дає можливість встановити відсутність в ньому умов щодо надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, то відповідно немає підстав вважати цей договір відступлення права вимоги договором факторингу. Обставина непередачі новому кредитору документів, які засвідчують права, що передаються, створює певні ризики для нового кредитора, пов`язані із невиконанням боржником своїх зобов`язань на користь саме нового кредитора. Однак відсутність передачі новому кредитору таких документів не може свідчити про відсутність передачі права вимоги взагалі.

Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Суд встановив, що 10.08.2016 року між ПАТ «Комінвестбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 02-1/3к-31-16.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі 755000,00 (сімсот п`ятдесят п`ять тисяч) гривень зі сплатою 15,50% відсотків річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 10 серпня 2021 року, на умовах, визначених цим договором.

Згідно з умовами Додаткової угоди № 1 від 01.02.2017 року було змінено пункт 1.1. кредитного договору, виклавши його в новій редакції: «Кредитор відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом заборгованості в сумі 755000,00 (сімсот п`ятдесят п`ять тисяч) гривень зі сплатою 6% відсотків річних, починаючи з 01.02.2017 року, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 10 серпня 2021 року, на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 2.4 кредитного договору нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно на фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/365-366), в межах строку, що визначений п. 1.1. цього договору. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення кредиту.

Згідно з пп. 2.4.1 кредитного договору сплата відсотків здійснюється в валюті кредиту на рахунок кредитора № 0124, не пізніше 15 числа місяця наступного за звітним. Якщо кінцева дата сплати нарахованих відсотків припадає на вихідний чи святковий день, то граничним терміном сплати нарахованих відсотків є перший наступний робочий день.

З виписки/особового рахунку ОСОБА_1 за договором № 02-1/3к-31-16 вбачається, що ПАТ «Комінвестбанк» видав позичальнику кредит в сумі 755000,00 грн.

З розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту № 02-1/3к-31-16 вбачається, що 10.08.2016 року банк видав ОСОБА_1 визначив розмір процентів за користування кредитом, що повинні сплачуватися позичальником щомісячно, починаючи з 30.09.2016 року і закінчуючи 10.08.2021 року. Крім цього, встановлено, що 10.08.2021 року ОСОБА_1 сплачує 10.08.2021 року суму кредиту у розмірі 755000,00 грн.

Відповідно до наданого банком розрахунку, заборгованість ОСОБА_1 перед кредитором станом на 24.08.2023 року становить 691280,85 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 682858,57 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 8422,28 грн.

Згідно з наданим розрахунком ОСОБА_1 сплачувала кошти після закінчення дії договору, починаючи з вересня 2021 року і до серпня 2023 року на загальну суму 72141,43 грн.

Під час розгляду цієї справи суд враховує правову позицію Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 відповідно до якої право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, однак в порядку вказаної правової норми такої позовної вимоги заявлено не було.

Отже, сторони погодили строк дії договору до 10.08.2021 року, тому, починаючи із зазначеної дати, банк не мав права нараховувати проценти за користування кредитом.

Таким чином, позовна вимога про стягнення заборгованості за процентами в сумі 8422,28 грн. не підлягає задоволенню.

Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту суд зазначає таке.

Оскільки після закінчення строку кредитування 10 серпня 2021 року відсотки за договором № 02-1/3к-31-16 не могли бути нараховані, то всі платежі, здійснені ОСОБА_1 після 10.08.2021 року, мають бути спрямовані на погашення (зменшення) тіла кредиту.

Зокрема, встановлено, що після закінчення строку кредитування (серпень 2021 року) відповідачка сплатила кошти на рахунок банку на загальну суму 73495,55 грн., однак які кредитором були помилково віднесені на рахунок нарахованих ним процентів, хоча пунктом 2.4 кредитного договору визначено, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту щомісячно на фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/365-366), в межах строку, що визначений п. 1.1. цього договору, тобто до 10 серпня 2021 року.

Таким чином, самим кредитним договором встановлено, що нарахування відсотків після закінчення строку кредитування не здійснюється.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що сума коштів сплачена відповідачкою після закінчення строку кредитування - 73495,55 грн. підлягає зарахуванню до тіла кредиту, тому з відповідачки слід стягнути заборгованість за тілом кредиту в сумі 606648,59 грн.

Щодо доводів представника відповідача про відсутність правових підстав заміни сторони кредитора суд зазначає таке.

Велика Палата Верховного Суду у своїм постанові від 16.03.2021 року у справі № 906/1174/18 зазначила, що частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до частини першої статті 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі статтею 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу. Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою. Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін. Щоб краще зрозуміти природу факторингу доцільно вдатися до історії його появи. Факторинг виник тоді, коли ринки збуту були віддалені від місць виробництва продукції, і фактори відігравали роль зв`язкових між виробниками та кінцевими покупцями. Факторингом у ті часи була, зокрема, посередницька послуга у торговельній діяльності, за допомогою якої виробник (постачальник) товару швидко та гарантовано отримував від посередника (фактора) кошти за товар (навіть до його поставки покупцеві), а покупець (торговець) цього товару отримував відстрочку в його оплаті, завдяки чому міг його перепродати, отримати кошти від кінцевого покупця та розрахуватись ними з фактором. За цю посередницьку послугу фактор отримував винагороду від продавця або покупця (торгівця). З часом розвитку факторинг набув різних видів та форм, перестав бути посередницькою торговельною послугою, а фактор втратив функцію дистриб`ютора продукції. Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу. Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються. При розмежуванні правочину відступлення права вимоги та договору факторингу, слід виходити з наведених вище суттєвих ознак указаних договорів, які відрізняють договір відступлення права вимоги від договору факторингу. Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак. Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага. Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. Відповідно до статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

АТ «Комінвестбанк» (первісний кредитор) та ОП «Ужгородський коньячний завод» (новий кредитор) уклали договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15 березня 2024 року, за яким банк шляхом продажу відступив ОП «Ужгородський коньячний завод» право вимоги за кредитним договором.

Згідно з пунктом 1.3 договору про відступлення права вимоги від 15 березня 2024 року передача права вимоги до боржника від первісного кредитора до нового кредитора відбувається без набуття додаткового доходу жодною із сторін.

Згідно з пунктом 1.4 договору уступка права вимоги здійснюється у повному обсязі від отриманої суми боргу, без будь-яких дисконтів та премій за стягнення з боржника грошових зобов`язань.

Відповідно до п. 2.1 договору про відступлення права вимоги від 15.03.2024 року новий кредитор сплачує первісному кредитору винагороду в національній валюті України, що становить 700036,40 грн., на підтвердження чого позивачем надано оригінал меморіального ордеру від 15.03.2024 року.

Аналіз вказаних та інших положень договору дає можливість встановити відсутність в ньому умов щодо надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, то відповідно немає підстав вважати цей договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Таким чином, суд приходить до висновку, що до позивача на законних підставах перейшло право вимоги за кредитним договором № 02-1/3к-31-16 від 10 серпня 2016 року, оскільки відступлення права вимоги за договором кредиту відбулося на умовах цесії, а не договору факторингу та без надання фінансових послуг з боку ОП «Ужгородський коньячний завод».

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи викладене, аналізуючи в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов Орендного підприємства «Ужгородський коньячний завод» про стягнення з відповідача заборгованості підлягає частковому задоволенню з підстав, зазначених вище.

Щодо розподілу судових витрат між сторонами суд зазначає таке.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 211, 247, 259, 263 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 525, 526, 610, 611, 1054 ЦК України, -

У Х В А Л И В

1. Позов Орендного підприємства «Ужгородський коньячний завод» до ОСОБА_1 , треті особи: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, Акціонерне товариство «Комерційний інвестиційний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Орендного підприємства «Ужгородський коньячний завод» () заборгованість за кредитним договором № 02-1/3к-31-16 від 10.08.2016 року у сумі 606648 (шістсот шість тисяч шістсот сорок вісім) гривень 59 копійок, яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 606648,59 грн.

3. Стягнути з ОСОБА_1 на користь Орендного підприємства «Ужгородський коньячний завод» () понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 10441,73 грн.

4. Заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Васильківського районного суду Дніпропетровської області від 29.01.2024 року у вигляді накладення арешту на майно, що належить відповідачу ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 16 травня 2000 року Новопсковським РВ УМВС України в Луганській області, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ), а саме: - нежитлове приміщення (реєстраційний номер майна № 000) за адресою: АДРЕСА_2 ; - квартира (реєстраційний номер майна № 000), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ; заборони органам та суб`єктам, які здійснюють повноваження у сфері державної реєстрації прав, здійснювати будь-які реєстраційні дії, в тому числі, але не виключно, державну еєстрацію речових прав на нерухоме майно, державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно (за виключенням реєстрації арешту, накладеного судом для забезпечення позову/виконання рішення), скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, несення змін до записів Державного реєстру речових прав щодо нерухомого майна; заборони ОСОБА_1 здійснювати будь-які дії, які можуть знищити та/або зменшити вартість належного їй майна, продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Васильківський районний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.Г. Битяк