КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 758/8834/20 Головуючий у суді першої інстанції - Гребенюк В.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3669/2025 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Невідома Т.О., Соколова В.В.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скаргиАкціонерного товариства «Українська залізниця»на рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року та на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення належних звільненому працівнику сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Подільського районного суду міста Києва з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про стягнення належних звільненому працівнику сум та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Вимоги позовної заяви обґрунтовувала тим, що позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, у період з 05.12.2017 року по 05.05.2020 року на посаді заступника Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики з посадовим окладом у розмірі 70 000,00 грн.

15.04.2020 позивач звернулась до роботодавця з заявою, в якій просила надати щорічну основну відпустку терміном на 14 календарних днів з 21.04.2021 з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, та звільнити її з займаної посади за угодою сторін за ст. 36 КЗпП України з виплатою матеріальної грошової допомоги відповідно до п. 8.9. Положення про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця» в розмірі чотирьох посадових окладів. Днем звільнення вважати останній день роботи.

Відповідно до Наказу (розпорядження) про надання відпустки №1803 від 15.04.2020 працівнику було надано, серед іншого, відпустку на 14 календарних днів з 21.04.2020 по 05.05.2020 включно з наданням матеріальної допомоги на оздоровлення.

Відповідно до Наказу (розпорядження) про припинення трудового договору №726/ос від 15.04.2020 ОСОБА_1 було звільнено за згодою сторін, при цьому визначено: «Виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 4 (чотирьох) посадових окладів».

Під час остаточного розрахунку з позивачкою відповідач після утримання податків та зборів мав виплатити 354 383,62 грн, з яких ним було виплачено 286 130,94 грн.

Посилаючись на те, що розрахунок було проведено не у повному обсязі, позивачка просила суд стягнути з відповідача 68 252,68 грн.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року позов задоволено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 68 252,68 грн.

Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 року задоволено заяву позивачки про ухвалення додаткового рішення.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 24 500 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням та додатковим рішеннямсуду, відповідач АТ «Українська залізниця» подавна них апеляційні скарги, в яких, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року та додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 рокускасувати, увалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд не урахував та не надав належну оцінку доводам відповідача щодо правомірності усіх проведених із ОСОБА_1 розрахунків.

Вказує, що позивачці у квітні 2020 року не була нарахована та не була виплачена одноразова матеріальна допомога на оздоровлення, у зв`язку з тим, що наказом товариства №1942 від 04.05.2020 було викладено наказ №1803 від 15.04.2020 в іншій редакції, оскільки вже після видання наказу на відпустку та використання позивачкою своєї відпустки, відповідач установив, що ОСОБА_1 не мала права на відпустку, тривалістю 14 днів та на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення.

Зазначає, що наказ про надання позивачці відпустки перед звільненням був підписаний неуповноваженою особою.

Стверджує, що на день звільнення ОСОБА_1 був відсутній наказ про виплату їй допомоги на оздоровлення, тому були відсутні підстави для здійснення цієї виплати.

У апеляційній скарзі на додаткове рішення посилається на те, що відсутні підстави для задоволення позову по суті заявлених вимог, тому стягнення на користь позивачки витрат на правову допомогу також є безпідставним. Вказує також, що розмір стягнутих витрат не підтверджується належними та допустимими доказами, є завищеним, неспівмірним із наданими адвокатом послугами та складністю справи.

У відзивах на апеляційні скарги ОСОБА_1 проти задоволення апеляційних скарг заперечила. Вказує, що рішення та додаткове рішення суду є законними і обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні.

У судовому засіданні представниця відповідача Лазаренко В.В. підтримала подані апеляційні скарги з викладених підстав та просила їх задовольнити.Представник ОСОБА_1 - адвокат Поліщук С.В. заперечив проти поданих апеляційних скарг та просив їх відхилити.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга на рішення не підлягає задоволенню, апеляційну скаргу на додаткове рішення слід задовольнити частково з таких підстав.

Встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачемАТ «Українська залізниця», у період з 05.12.2017 року по 05.05.2020 року на посаді заступника Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики з посадовим окладом у розмірі 70 000,00 грн.

Відповідно до Наказу (розпорядження) про прийняття на роботу №2863/ос від 04.12.2017 позивачку було прийнято на роботу з 05.12.2017 року (т.1, а.с. 104).

15.04.2020 позивачка звернулась до роботодавця з заявою (на якій містить резолюція «Погоджено, підпис) в якій просила надати щорічну основну відпустку терміном на 14 календарних днів з 21.04.2021 з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, та звільнити її з займаної посади за угодою сторін за ст. 36 КЗпП України з виплатою матеріальної грошової допомоги відповідно до п. 8.9. Положення про оплату праці працівників АТ «Укрзалізниця» в розмірі чотирьох посадових окладів. Днем звільнення вважати останній день роботи (т.1, а.с. 10).

Відповідно до Наказу (розпорядження) про надання відпустки №1803 від 15.04.2020 працівнику було надано, серед іншого, відпустку на 14 календарних днів з 21.04.2020 по 05.05.2020 включно. Надання матеріальної допомоги на оздоровлення: Так (т.1, а.с. 11).

Відповідно до Наказу (розпорядження) про припинення трудового договору №726/ос від 15.04.2020 працівника було звільнено за згодою сторін, при цьому визначено: «Виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 4 (чотирьох) посадових окладів» (т.1, а.с. 12).

За змістом 2.2.10. Колективного договору між керівництвом Державної адміністрації залізничного транспорту України і профспілковим комітетом апарату Укрзалізниці із змінами та доповненнями надавати працівникам апарату Укрзалізниці при виході у щорічну відпустку (тривалість якої не менше 14 календарних днів) матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу (місячної тарифної ставки) (т.1, а.с.23).

Згідно з п.8.9. Положення про оплату праці у разі припинення трудового договору з працівником за угодою сторін, працівникові може бути виплачена одноразова грошова допомога. Розмір одноразової грошової допомоги визначається рішенням правління, але не більше чотирьох посадових окладів (місячних тарифних ставок) (т.1, а.с.76).

У розрахунку заробітної плати за квітень 2020 року містяться наступні відомості (т.1, а.с. 14):

Вид нарахування:

Код 4 Оплата почасовиків на суму 40388,64 гр.;

Код 96 Премія згідно пол. на суму 8400,00 грн;

Код 98 Індексація зарплати на суму 38,81 грн;

Код. 301 Опл. черг. відпуст. на суму 29571,90 грн;

Код 308 Комп. за нев. зв. на суму -14785,95 грн;

Код 664 Вихідна допомога на суму 280000,00 грн;

Код 301 Опл. чергові відпуст. на суму 118828,76 грн;

Всього нараховано 355442,16 грн.

Вид утримання:

Код 883 Податок з доходів на суму 61850,41 грн;

Код 885 Перерах. на плат.карт на суму 28000,00 грн;

Код 885 Перерах. на плат.карт на суму 89600,00 грн;

Код 963 Військовий збір на суму 5154,20 грн;

Код 883 Податок з доходів на суму 2129,18 грн;

Код 963 Військовий збір на суму 177,43 грн;

Всього утримано на суму 186911,22 грн;

Сума до виплати - 168530,94 грн.

Аналогічні відомості містяться у листі філії «Центр сервісного обслуговування» відповідача №ЦН-09/2756 від 22.09.2020 (т.1, а.с. 135).

Крім того, у цьому листі вказано, що нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення за кодом 392 позивачу у квітні 2020 року відсутнє. 05.05.2020 з працівником було проведено повний розрахунок. На підставі вищевказаного одноразова матеріальна допомога на оздоровлення позивачу не нараховувалась та не виплачувалась.

Відповідно до квитанції від 05.05.2020 працівнику було сплачено 168530,94 грн (т.1, а.с. 15).

Позивач вказує, що її було виплачено під час відпустки 28000,00 грн. та 89600,00 грн (т.1, а.с.2).

Згідно з Наказом щодо внесення змін до наказу про надання щорічної відпустки №1942 від 04.05.2020 внесено такі зміни: «Надання матеріальної допомоги на оздоровлення: Ні.» (т.1, а.с. 13).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Статтею 7 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» передбачено, що Товариство повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди. Трудові відносини працівників Державної адміністрації залізничного транспорту України, підприємств залізничного транспорту продовжуються з Товариством.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про колективні договори» колективний договір, угода укладаються на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали (ст. 5 ЗУ «Про колективні договори»).

Згідно ст. 97 КЗпП України роботодавець (роботодавець - фізична особа) не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Згідно ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Як встановлено судом, позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, у період з 05.12.2017 року по 05.05.2020 року на посаді заступника Департаменту розвитку персоналу та кадрової політики з посадовим окладом у розмірі 70 000,00 грн

Судом також встановлено, що за змістом 2.2.10. Колективного договору та п.8.9. Положення про оплату праці відповідач зобов`язаний був надати матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу та виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі не більше чотирьох посадових окладів, відповідно.

Матеріалами справи підтверджується, що працівнику було надано відпустку 14 календарних днів з 21.04.2020 по 05.05.2020 включно, надано матеріальну допомогу на оздоровлення; звільнено за згодою сторін та визначено виплатити одноразову грошову допомогу у розмірі 4 (чотирьох) посадових окладів.

Позивачка вказує, що при остаточному розрахунку з нею відповідачем не було враховано 70000,00 грн в розрахунку заробітної плати за квітень 2020 року.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказував, що позивачці у квітні 2020 року не була нарахована та не була виплачена одноразова матеріальна допомога на оздоровлення у зв`язку з тим, що наказом товариства №1942 від 04.05.2020 було викладено наказ №1803 від 15.04.2020 в наступній редакції: «Надання матеріальної допомоги на оздоровлення: Ні» (т.1., а.с. 97).

Також, відповідач вказував, що наказ №1803 від 15.04.2020 було підписано неуповноваженою особою Товариства.

Аналогічними доводами обґрунтована і апеляційна скарга АТ «Українська залізниця».

Відповідно до ч.1 ст. 93 ЦПК України, учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 сформулювала десять питань щодо обставин використання нею відпусток, здійснення їй нарахувань заробітної плати та проведення розрахунку при звільненні.

Із наданих відповідачем відповідей на ці питання суд першої інстанції установив, що позивачці не була нарахована та не була виплачена одноразова матеріальна допомога на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу та ця сума не включалась до виплачених позивачу 117600,00 грн, а наказ № 1803 від 15.04.2020 не був виконаний в частині виплати позивачеві одноразової матеріальної допомоги.

Враховуючи викладене, відповідно до умов п. 2.2.10. Колективного договору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідач зобов`язаний був надати позивачці матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу, що у випадку позивача становить 70 000,00 грн.

Суд першої інстанції також обґрунтовано відхилив доводи відповідача, про те що наказ 726/ос від 15.04.2020 був підписаний неуповноваженою на те особою.

Так, згідно з Постановою Кабінету міністрів України №280 від 15.04.2020 «Про зміну складу правління акціонерного товариства «Українська залізниця» постановлено вивести із складу правління акціонерного товариства «Українська залізниця», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 жовтня 2015 р. № 815 «Про деякі питання правління акціонерного товариства «Українська залізниця» (Офіційний вісник України, 2015 p., № 82, ст. 2719; 2019 p., № 46, ст. 1586, № 49, ст. 1661), МарчекаЖелька, припинивши відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України його повноваження як члена правління.

Відповідно до абз. 5 ст. 241-1 КзПП України, коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день.

Таким чином, повноваження МарчекаЖелька були припиненні 16.04.2020, чим спростовуються доводи відповідача у цій частині.

Безпідставними є також доводи відповідача про те, що позивачці у квітні 2020 року не була нарахована та не була виплачена одноразова матеріальна допомога на оздоровлення, у зв`язку з тим, що наказом товариства №1942 від 04.05.2020 було викладено наказ №1803 від 15.04.2020 в іншій редакції, оскільки накази №1803 та 726/0с від 05.04.2020 вичерпали свою дію в момент їх виконання.

Так, відповідно до правової позиції, викладеній в Рішенні Конституційного Суду України від 23.06.1997 № 2-зп (справа № 3/35-313), за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, зверненні до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію (абзац 4 пункту 1 мотивувальної частини рішення).

Також, в Рішенні Конституційного Суду України від 22.04.2008 № 9-рп/2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що під час визначення природи «правового акту індивідуальної дії» правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що «правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)» стосуються окремих осіб, «розраховані на персональне (індивідуальне) застосування» і після реалізації вичерпують свою дію (пункт 5 рішення).

Крім цього, суд зазначає, що ці накази не були визнанні нечинними в порядку встановленим законом.

Також, як вказує, сам відповідач, всі накази мають бути скріплені підписами двома членами правління, в той час, як наказ №1942 від 04.05.2020 скріплено лише одним підписом в.о. голови правління та не містить відтиску печатки товариства.

Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача, дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач має сплатити позивачці 68 252,68 грн, і з таким висновком апеляційний суд погоджується. Розрахунок позивачки не викликає сумнівів у його правильності, в той час як відповідач доказів на його спростування не надав.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасуванні відсутні.

Разом з цим, додаткове рішення суду першої інстанції підлягає зміні з таких підстав.

Так, відповідно до частин 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи (п.1 ст. 134 ЦПК України).

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків падання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та па підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою:,

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, за існуючого правового регулювання у сторін з`явилась можливість відшкодувати понесені на правову допомогу витрати (у разі доведення власної правоти у спорі з протилежною стороною). При цьому, норми статей 137. 141 ЦПК України спрямовані саме на захист прав та інтересів учасників судових процесів, а не адвокатів. Встановлена на законодавчому рівні можливість учасників отримати відшкодування понесених витрат, на правничу допомогу сприяє нормальному розвитку галузі, дозволяє учасникам судових процесів залучати для захисту свої прав кваліфікованих адвокатів, даючи при цьому таким особам законне право сподіватись на повне або часткове відшкодування понесених витрат у разі доведення власної правової позиції.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Аналізуючи зазначену норму процесуального права, слід дійти висновку про те, що для відшкодування витрат на правничу допомогу, заявником має бути вчинено дві обов`язкові дії, а саме, до закінчення судових дебатів зробити заяву про відшкодування судових витрат, а в подальшому, надати докази понесених витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, якщо такі докази не було подано під час розгляду справи

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачка надала: копії Договору від 23.11.2020, Договору від 01.06.2020, та Акту здачі-прийманняфактичновиконанихправовихпослуг до Договору від 01.06.2020 та Договору від 23.11.2020,в якому наведено детальнийописробіт (наданихпослуг), виконаних адвокатом,вартість 1 годинироботи адвоката, кількістьвитраченого адвокатом часу, вартістьнаданоїпослуги з урахуваннямкількості годин, та загальнавартістьнаданихпослуг.

Із наданих ОСОБА_1 доказів встановлено, що загальнавартістьнаданихпозивачупослуг становить 24 500 гривень.

Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати ВС від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Верховний Суд у складі колегії суддів КГС в постанові від 01 серпня 2019 року по справі № 915/237/18 дійшов висновку, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості й верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, завищений щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, і не співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України, заява N 19336/04, п. 269).

Стягуючи понесені позивачкою витрати на правову допомогу, суд першої інстанції не урахував заперечень відповідача щодо співмірності цих витрат зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт.

Враховуючи вищевикладене та аналізуючи надані позивачкою докази в підтвердження здійснення відповідних витрат за укладеним договором про надання правничої допомоги, зважаючи на складність справи та обсяг виконаних робіт, наявну судову практику в аналогічних спорах, принципи співмірності та розумності судових витрат, заперечення відповідача щодо витрат, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу, понесених позивачкою під час розгляду справи в суді першої інстанції до 15 000 грн.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду по суті заявлених вимог, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін. Додаткове рішення суду слід змінити, зменшивши судові витрати, що підлягають стягненню з 24 500 грн до 15 000 грн.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 22 березня 2023 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 рокузадовольнити частково.

Додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 24 квітня 2023 рокузмінити, зменшивши суму витрат, які стягнуто на правову допомогу, з 24 500 гривень до 15 000 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 12 червня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді Т.О. Невідома

В.В. Соколова