Справа № 128/2783/24
Провадження № 22-ц/801/1366/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Фанда О. А.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 рокуСправа № 128/2783/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Фанди О. А. в залі суду в м. Вінниця, дата складення повного судового рішення 15 квітня 2025 року,

в цивільній справі № 128/2783/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів,

встановив:

Короткий зміст вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення від сплати аліментів та стягнення аліментів.

Позов мотивований тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2021 року з позивача було стягнуто аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 3 500 гривень, що підлягають індексації відповідно до закону, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 08 лютого 2021 року.

Зазначає, що з квітня 2024 року дочка змінила своє місце проживання та проживає разом з ним і перебуває на його повному утриманні.

Вважає, що саме ОСОБА_2 проживає окремо від дитини і саме вона не надає жодної матеріальної допомоги на утримання дочки.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив суд звільнити його від щомісячних аліментних платежів, які стягуються з нього відповідно до рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2021 року та стягнути з ОСОБА_2 на його користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини усіх її доходів, щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Короткий зміст судового рішення

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сам факт реєстрації місця проживання за адресою позивача не спростовує факт постійного проживання дитини разом з матір`ю. При цьому відповідачка продовжує здійснювати фактичне утримання дитини, аліменти, які сплачені позивачем, використовуються виключно за цільовим призначенням, тобто для забезпечення потреб дитини. За таких обставин місцевий суд дійшов висновку, що позивач не довів тієї обставини, що з весни 2024 року донька ОСОБА_5 перебуває виключно на його утриманні, а, отже, не довів, що виникли обставини, які зумовлюють припинення сплати ним аліментів на користь відповідачки в розумінні ч. 4 ст. 273 ЦПК України та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини з відповідачки на користь позивача на підставі ч. 3 ст. 181 СК України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, а саме ч. 2 ст. 181 СК України, а висновки, які були зроблені судом у рішенні, не відповідають обставинам справи, що, відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 09 травня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Сопрун В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 травня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано відповідачці строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 травня 2025 року справу призначено до апеляційного розгляду 10 червня 2025 року о 11:20 год. з повідомленням сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи містяться копії витягів з реєстру територіальної громади № 2024/003475834 та № 2024/003482414 від 08.04.2024, з яких вбачається, що позивач та його донька ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вказує, що згідно з актом, який складений Службою у справах дітей Якушинецької сільської ради 23.12.2024, було проведено обстеження умов проживання неповнолітньої ОСОБА_3 та встановлено, що у його помешканні дочка проживає з квітня 2024 року. Також зазначає, що 23.12.2024 був складений акт, який затверджений Якушинецьким сільським головою, у якому зафіксована та обставина, що ОСОБА_3 проживає з батьком ОСОБА_1 по теперішній час з квітня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були повністю проігноровані зазначені письмові докази, а у самому рішенні їм не було надано жодної оцінки.

Звертає увагу, що в судовому засіданні було допитано цілу низку свідків, однак у своєму рішенні суд першої інстанції навів лише перелік цих свідків, зазначивши, що з їх показань судом не було встановлено «що неповнолітня донька сторін з квітня 2024 року постійно проживає з батьком та знаходиться виключно на його утриманні». На переконання апелянта, аналізу показів свідків у судовому рішенні не наведено.

Натомість він зауважує, що зазначені свідки чітко пояснили суду про те, що у період часу з квітня 2024 року по жовтень 2024 року їхня з відповідачкою дочка ОСОБА_5 постійно проживала з ним у його будинку по АДРЕСА_1 , у якому зареєстроване у встановленому законом порядку місце її проживання.

Таким чином вважає, що місцевим судом при вирішення спору були порушені норми матеріального права, а саме безпідставно не було застосовано ч. 2 ст. 181 СК України, що призвело до постановления незаконного та несправедливого судового рішення.

Крім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції суд дослідив первинні фінансові документи, які свідчать про те, що у спірний період часу позивач ніс великі фінансові витрати на дочку, які були пов`язані з її навчанням, лікуванням, проживанням, облаштуванням її побуту, придбанням одягу, взуття, засобів гігієни та інше.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

Відповідачка ОСОБА_2 не скористалася своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву до суду апеляційної інстанції не направила.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Позивач ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити. Зокрема вказав, що подав зазначений позов щоб спонукати відповідачку допомагати дитині матеріально. Під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки, а саме, його сусіди та товариш, які бачили доньку за місцем його проживання. У нього немає заборгованості зі сплати аліментів, на даний час він їх уже не сплачує, оскільки доньці виповнилось 18 років.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат Мишковська Т. М. заперечили щодо задоволення апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Надали пояснення, що між сторонами по справі вкрай напружені стосунки, вони перебувають у спорі щодо поділу майна подружжя та інших цивільних справах, відкриті кримінальні провадження. У березні 2024 року сторони вирішували питання майбутнього навчання доньки у вищому навчальному закладі, ОСОБА_1 запропонував навчання за кордоном, у Польщі, і пропонував, що оплатить це навчання, якщо матір відмовиться від позовних вимог про поділ майна подружжя. Сторони вели переговори з цього приводу, проте згоди не дійшли. Стосунки вкрай погіршилися, батько повідомив доньці, що матір проти навчання і що він один буде цим займатися, а мати більше не отримає аліментів. На даний час донька проживає у Польщі, де навчається у академії. Весь цей час, до вступу на навчання до Академії фінансів та бізнесу донька проживала з мамою. Так, 08.11.2023 року вони разом зареєструвались за фактичним місцем проживання у квартирі матері АДРЕСА_2 , де і проживали. З квітня 2024 року донька жила з матір`ю без реєстрації, що доводиться довідкою Агрономічної сільської ради. Під час розгляду справи відповідачці стало відомо, що реєстрацію місця проживання доньки ОСОБА_3 у квітні 2024 року було змінено через застосунок ДІЯ. У доньки гарні стосунки з обома батьками. Донька час від часу залишалась у батька на кілька днів, але постійно проживала з мамою, що підтвердили свідки зі сторони відповідачки.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2021 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини стягнуто аліменти в розмірі 3 500 грн до досягнення нею повноліття.

Після припинення подружніх стосунків між позивачем та відповідачем дитина залишилися проживати з матір`ю та перебуває на її утриманні.

Батько дитини бере активну участь у матеріальному забезпеченні дитини, оплачує її навчання в навчальних закладах тощо.

Зазначені обставини не заперечуються відповідачкою.

З квітня 2024 року позивач зареєстрував доньку ОСОБА_6 за місцем свого проживання.

У судовому засіданні встановлено також, що відповідачка продовжує здійснювати фактичне утримання дитини. Аліменти, які сплачені позивачем, використовуються виключно за цільовим призначенням, тобто для забезпечення потреб дитини.

При цьому жодних належних та допустимих доказів нецільового використання аліментів відповідачкою в сумі 3500 грн позивачем не надано та судом не встановлено.

Судом не встановлено, в тому числі й з показів свідків, що неповнолітня донька сторін з квітня 2024 року постійно проживає з батьком та знаходиться виключно на його утриманні.

Окрім того, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не може вважатися таким, що повністю утримує доньку. При цьому судом встановлено, що відповідачка продовжує утримувати доньку шляхом здійснення грошових переказів, оплати лікування, відправлення посилок тощо.

Встановлено та не заперечується сторонами, що під час канікул дитина приїздить до свого постійного місця проживання з матір`ю.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 30 серпня 2023 року у справі № 459/5950/21 зроблено висновок, що: «за своєю суттю аліменти це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні».

Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Отже статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Під цільовим призначенням потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.

У справі, яка переглядається встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2021 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 стягнуто аліменти в розмірі 3 500 грн, що підлягають індексації відповідно до закону, щомісячно, до досягнення нею повноліття.

У постанові Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц зроблено висновок, що: «сімейне законодавство України не містить підстав для припинення аліментів за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 273 ЦПК України. При зміні обставин батько, з якого стягуються аліменти за рішенням суду, має право звернутись до суду з позовом про припинення стягнення аліментів, якщо дитина проживає з ним».

Відповідно до СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини.

Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.

З урахуванням предмета спору (звільнення від сплати аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

У постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 зроблено висновок, що: «припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача».

За змістом частини першої статті 10 СК України якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Частиною четвертою статті 273 ЦПК України визначено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що донька ОСОБА_3 з квітня 2024 року проживає разом з ним, при цьому посилався на копії витягів з реєстру територіальної громади № 2024/003475834 та № 2024/003482414 від 08.04.2024, з яких вбачається, що позивач та його донька зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, надав акт, складений Службою у справах дітей Якушинецької сільської ради 23.12.2024, з якого вбачається, що останньою проведено обстеження обставин та умов проживання неповнолітньої ОСОБА_2 саме за адресою: АДРЕСА_1 . Також надав акт від 23.12.2024, затверджений Якушинецьким сільським головою, у якому зафіксована та обставина, що ОСОБА_3 проживає з батьком ОСОБА_1 по теперішній час з квітня 2024 року за адресою: АДРЕСА_1 .

Натомість ОСОБА_2 , заперечуючи проти вимог позивача просила врахувати докази, які спростовують твердження позивача про проживання дитини саме з ним та перебування на його повному утриманні.

При цьому відповідачка наполягає на тому, що незважаючи на зміну місця реєстрації ОСОБА_3 , дитина залишилась проживати зі своєю матір`ю.

У підтвердження цієї обставини до її пояснень була долучена довідка Агрономічної сільської ради № 985 від 14.08.2024 про те, що за адресою: АДРЕСА_2 , проживає та зареєстрована ОСОБА_2 та фактично проживає без реєстрації ОСОБА_3 .

Разом з тим, відповідачка вказувала, що вона займається доглядом за станом здоров`я доньки, оплачує медичні та стоматологічні послуги, які надаються ОСОБА_3 , також постійно забезпечує доньку кишеньковими грошима відповідно до її віку, так за період з 01.04.2024 по даний час перераховано на картку доньки 35 529,73 грн.

На підтвердження цих обставин надала суду першої інстанції витяги з медичної картки, де зокрема вказана і адреса проживання дитини: АДРЕСА_2 , роздруківки консультацій лікарів, акти надання послуг, виписку по картковому рахунку та чеки на переказ коштів.

Указані обставини позивачем не спростовано.

Позивач у підтвердження несення витрат на утримання ОСОБА_3 надав письмові докази, які вказують на те, що батько дитини бере активну участь у її матеріальному забезпеченні, оздоровленні та відпочинку, оплачує її навчання в навчальному закладі у Польщі.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що сам факт реєстрації місця проживання за адресою позивача не спростовує факт постійного проживання дитини разом з матір`ю.

У судовому засіданні також встановлено, що відповідачка продовжує здійснювати фактичне утримання дитини. Аліменти, які сплачені позивачем, використовуються виключно за цільовим призначенням, тобто для забезпечення потреб дитини.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що аліменти витрачаються матір`ю дитини не за призначенням.

Судом під час розгляду справи не встановлено, в тому числі й з показів свідків, що донька сторін з квітня 2024 року постійно проживає з батьком та знаходиться виключно на його утриманні.

Частиною першою статті 193 СК України визначено, що влаштування дитини до закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу не припиняє стягнення аліментів на користь того з батьків, з ким до цього проживала дитина, якщо вони витрачаються за цільовим призначенням.

Сімейним законодавством передбачено необхідність регулювання сімейних відносин з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (частина восьма статті 7 СК України) та передбачено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України), а також рівність прав і обов`язків батьків щодо дитини (стаття 141 СК України).

З огляду на викладене та враховуючи передусім інтереси дитини сторін, апеляційний суд не вбачає достатніх підстав для звільнення позивача від сплати аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини з відповідачки на користь позивача.

За наведених обставин правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 із зазначених ним у позовній заяві підстав відсутні.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, а відтак не дають підстав для висновку про порушення норм процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає задоволенню, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 червня 2025 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

В. В. Сопрун