ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2402/24 Номер провадження 22-ц/814/1013/25Головуючий у 1-й інстанції Коваленко О. А. Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Одринської Т.В.,

суддів Панченка О.О., Пікуля В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Полтава цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 листопада 2024 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2024 року до суду першої інстанції звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» із вказаним позовом, у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором в сумі 37363,53 грн.

В обгрунтування позову зазначено, що 10.04.2019 р. між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 780748 про надання у позику 7000 грн. в електронній формі відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію».

12.04.2018 р. ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» уклали договір факторингу № 1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в т.ч. за договором № 780748 від 10.04.2019 р., за яким ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» набуло прав кредитора стосовно відповідача.

Останній умови договору не виконував належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 25 102,00 грн. з якої: 7000 грн. сума основного боргу, 3780 грн. сума процентів, 18 102,00 грн. сума прострочених процентів, 10962,00 грн. сума штрафів. Крім того, сума збитків з урахуванням 3% річних становить 2262,50 грн., сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань становить 9 999,03 грн. Разом заборгованість становить 37 363,53 грн., що і змусило звернутись з позовом до суду.

Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25 липня 2024 року позовні вимоги ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено.

Ухвалою суду від 09 вересня 2024 р. заочне рішення по справі скасовано та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 листопада 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» заборгованість за кредитним договором № 780748 в розмірі 37 363 грн 53 коп., 2422 грн судового збору та 3000 грн витрат на правову допомогу.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В обгрунтування апеляційної скарги вказував, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо укладення правочину в електронній формі, що свідчить про неукладеність оспорюваного кредитного договору № 780748 від 10.04.2019.

Вказував, що у матеріалах справи відсутні й суду не надано будь-які належні, допустимі і достатні докази перерахування кредитних коштів позичальнику відповідно до вимог ст.ст. 526,1054,1088 ЦК України.

Позивачем не доведено, що позичальнику надано кредитні грошові кошти в строк, у розмірі та на умовах встановлених договорами.

До того ж, звертає увагу на те, що номер платіжної картки взагалі відсутній у матеріалах справи (позначень 16 значного номеру картки ), відсутні докази перерахування грошових коштів у сумі 7 000 грн на рахунок позичальника.

Крім того зазначав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що до Товариства з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 відповідно до договору Факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року.

Також заперечував проти нарахування фактором 3% річних та інфляційних втрат. Вказував, що сума боргу, на яку позивач нараховував 3% річних та інфляційні витрати в розмірі 25 102,00 грн є необгрунтованою та надуманою.

Також посилався на те, що позивачем пропущено строки позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлені строки не надходив. Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно вимог ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду не відповідає вказаним вимогам.

Судом встановлено, що 10.04.2019 р. між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 780748 (а.с.24-25), 12.04.2018 р. між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» укладено договір факторингу№ 1, в т.ч. щодо боржника ОСОБА_1 (а.с.9 -11).

Відповідач ОСОБА_1 умови договору не виконував належним чином, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 25 102,00 грн. з якої: 7000 грн. сума основного боргу, 3780 грн. сума процентів, 18 102,00 грн. сума прострочених процентів, 10962,00 грн. сума штрафів. Крім того, сума збитків з урахуванням 3% річних становить 2262,50 грн., сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань становить 9 999,03 грн. Разом заборгованість становить 37 363,53 грн.

Звертаючись до суду, позивач обгрунтовував позов тим, що первісний кредитор надав відповідачу кредит на умовах Договору, однак внаслідок невиконання відповідачем своїх зобов`язань, у останнього утворилася заборгованість перед первісним кредитором у загальній сумі 37 363,53 грн.

За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» звернулося до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, який укладався у електронній формі з первісним кредитором, в інформаційно-телекомунікційній системі останнього. За принципом презумпції правочину вказаний правочин є дійсним. Відповідач не надав доказів суду про визнання цього правочину недійсними чи його окремих положень.

Отже, позивач доводив, що первісний кредитор за кредитним договором надав відповідачу 7000,00 грн шляхом перерахування коштів на картковий рахунок відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як вбачається із позовної заяви на підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором надано копію відповідного договору та додатків, розрахунок заборгованості, довідку про ідентифікацію та розрахунок штрафів.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 24.16.2021 у справі №686/19271/19, договір не є первинним обліковим документом для цілей бухобліку, а свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг.

Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (далі -Закон) як спеціальний закон визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами.

Відповідно до п. 16.1. ст. 16. Закону до документів на переказ відносяться розрахункові документи, документи на переказ готівки, міжбанківські розрахункові документи, клірингові вимоги та інші документи, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу.

Відповідно до п. 17.1. ст. 17 того ж Закону форми розрахункових документів, документів на переказ готівки для банків, а також міжбанківських розрахункових документів установлюються нормативно-правовими актами Національного банку України. Форми документів на переказ, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, установлюються правилами платіжних систем. Обов`язкові реквізити електронних та паперових документів на переказ, особливості їх оформлення, оброблення та захисту встановлюються нормативно-правовими актами Національного банку України.

Згідно з ч. 19.1, 19.2. ст. 19 Закону порядок і строки зберігання, а також процедура знищення електронних документів, що застосовуються при проведенні переказу, встановлюються Національним банком України. Строки зберігання цих документів мають бути не меншими, ніж строки, встановлені для паперових документів аналогічного призначення. Електронні документи зберігаються на носіях інформації у формі, що дозволяє перевірити цілісність, достовірність та авторство електронних документів на цих носіях.

Згідно з ч. 22.1 ст. 22 Закону, ініціювання переказу здійснюється за такими видами розрахункових документів: 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер. Національний банк України має право встановлювати інші види розрахункових документів.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» «Первинні документи та регістри бухгалтерського обліку»: Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості, що не є випискою по рахунку відповідача у справі у розумінні первинного бухгалтерського документа для цілей бух обліку. При цьому вказаний документ є фактично розрахунком заборгованості, сформованим первісним кредитором. Крім того, до позову не долучено доказів на підтвердження підстав здійснення таких фінансових операцій. А тому, вказаний доказ не свідчить про виконання кредитором умов договору з перерахування коштів на картковий рахунок відповідача.

Довідка про ідентифікацію не є первинним документом, який підтверджує дійсність фінансової операції, а лише відображає загальні дані щодо відповідача та дати заявок на кредит і банківських переказів, однак не підтверджує здійснення таких переказів первісним кредитором.

Оскільки до позовної заяви не долучено жодного із цих документів 1) платіжне доручення; 2) платіжна вимога-доручення; 3) розрахунковий чек; 4) платіжна вимога; 5) меморіальний ордер, колегія суддів приходить до висновку про те, що за Кредитним Договором позивачем не надано первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували, що первісний кредитор ТОВ «Авентус Україна» виконав зобов`язання щодо видачі грошових коштів на картковий рахунок відповідача.

Ураховуючи те, що докази, надані позивачем до суду першої інстанції, не підтверджують отримання кредиту відповідачем, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження.

Місцевий суд не врахував відсутності у справі доказів на підтвердження виконання зобов`язання первісного кредитора із перерахування грошових коштів на картковий рахунок Відповідача, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про доведеність позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Оскільки надані позивачем до суду першої інстанції докази, не підтверджують факт виконання зобов`язання первісного кредитора із перерахування грошових коштів на картковий рахунок відповідача, а суд першої інстанції визнав такий факт установленим, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в силу ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3633,00 грн за подання апеляційної скарги

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11 листопада 2024 року скасувати. Ухвалити нове.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3633,00 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.

У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, постанова може бути оскаржена протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 19 червня 2025 року.

Головуючий суддя Т.В. Одринська

Судді О.О. Панченко

В.П. Пікуль