Справа № 760/2900/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2025 року місто Київ

Подільський районний суд м. Києва, в складі головуючого судді Блащука А.М., за участю секретаря судового засідання Пащелопи Д.Р., розглянувши заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Пассаж 2020», Регіональний сервісний центр Головного Сервісного Центру Міністерства внутрішній справ в Дніпропетровській та Запорізькій областях, Регіональний сервісний центр Головного Сервісного Центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся із позовом до відповідачів про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05.05.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

01.02.2025 до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на транспортний засіб - автомобіль «Hyundai» модель Venue QX 2023 року випуску, номер кузову НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_3 , що належить ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу

№ 8043/2024/4957880 від 24.10.2024, укладеного в ТСЦ 8043.

Свої вимоги мотивує тим, що вищевказаний транспортний засіб є власністю позивача, проте один із відповідачів без згоди позивача здійснив відчуження вказаного автомобіля третьому відповідачу у справі, при цьому грошей позивачу після продажу автомобіля відповідач не передавав.

На думку позивача, існує ризик подальшого відчуження вказаного майна, отже невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист та поновлення порушених та оспорюваних прав та інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду.

В порядку, визначеному ч. 1 ст. 153 ЦПК України суд вважає за можливе розглядати заяву про забезпечення позову без повідомлення учасників справи.

Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах заяви докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною 1 ст. 151 ЦПК України визначено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено: обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи заяву про забезпечення позову, судом враховано, що відповідно до усталеної прецедентної практики ЄСПЛ, напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу, а саме: (а) чи є втручання законним; (б) чи переслідує воно «суспільний інтерес» (public interest, general interest, general interest of the community); (в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям (must be a reason ablerelationship of proportionality between the means employed and the aims pursued). ЄСПЛ констатує порушення державою ст. 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» (principle of proportionality) «справедливої рівноваги (балансу)» (fair balance) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар» (individual and excessive burden).

Також суд виходить з презумпції правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України), а також принципу непорушності права власності, згідно з яким право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту не підлягає задоволенню у зв`язку із тим, що заявником не обґрунтовано жодного ризику ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективного захисту, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, у випадку невжиття таких заходів.

Додатково суд звертає увагу на те, що матеріали заяви не містять жодного доказу того, що відповідач ОСОБА_5 вчиняє або має намір вчинити дії, направлені на зміну власника належного їй за договором купівлі-продажу автомобіля.

Таким чином, суд не убачає підстав для задоволення заявлених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 149, 150, 151, 353 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Пассаж 2020», Регіональний сервісний центр Головного Сервісного Центру Міністерства внутрішній справ в Дніпропетровській та Запорізькій областях, Регіональний сервісний центр Головного Сервісного Центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві про визнання договору купівлі-продажу недійсним - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 15 днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення.

Суддя: А.М. Блащук