КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 травня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/8878/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Саліхова В. В., Писаної Т. О.

при секретарі Мудрак Р. Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва у складі судді Плахотнюк К. Г.

від 21 лютого 2025 року

у цивільній справі № 752/10551/24 Голосіївського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року клопотання ОСОБА_1 щодо прийняття до провадження у справі № 752/10551/24 зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що не отримав копію ухвали Голосіївського районного суду м. Києва від 22.05.2024 року «Про відкриття провадження у цивільній справі» з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Про її існування він дізнався з додатку «Дія» і ознайомився з матеріалами справи лише після подання відповідної заяви, що на його думку, є порушенням ст. 190 ЦПК України.

Вказує, що подав заяву «Про заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження» від 19.06.2024, оскільки вважав, що обставини справи вимагають з`ясування питань взаємин подружжя та встановлення дійсних причин подання позову про розірвання шлюбу, що потребує доказів. Однак, суддя Плахотнюк К. Г. ухвалою від 17.09.2024 залишила цю заяву без задоволення. Посилається на ч. 5 ст. 279 ЦПК України, яка передбачає розгляд справи у спрощеному провадженні за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше, і вважає, що його заява була саме таким клопотанням. Це розцінюється як грубе порушення принципу верховенства права та вимог ст. 10 і ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

Також апелянт зазначає, що суддя призначила розгляд справи на 17.09.2024, нехтуючи вимогами процесуального законодавства щодо термінів розгляду справи, хоча відзив був поданий 26.06.2024. Звертає увагу, що позов «Про розірвання шлюбу» поданий за підписом адвоката Редькі Д. О. без долучення до нього договору про надання правничої допомоги, що, на його думку, порушує вимоги ч. 1 ст. 26 та ч. 1 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Він вважає, що це вимагало доведення аргументів, на яких базувався позов.

Вказує також, що керуючись ст. 55 Конституції України, подав зустрічний позов «Про поділ майна подружжя» від 20.02.2025, оскільки він продовжує нести витрати з утримання спільного майна подружжя. Проте, суд першої інстанції ухвалою від 21.02.2025 залишив цей зустрічний позов без задоволення. Він переконаний, що розгляд позову про розірвання шлюбу можливий лише за умов проведення судових засідань з розглядом всіх питань, обумовлених ЦПК України, включаючи майнові питання. Він також посилається на п. 9 ст. 7 СК України, яка передбачає, що сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Савицька Д. О., в інтересах ОСОБА_2 , просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а ухвалу суду залишити без змін, вважаючи її законною.

Вказує, що шлюб між сторонами має формальний характер з 2022 року, вони не проживають спільно, не ведуть господарство та не підтримують подружній зв`язок через зміну поглядів та суттєві розбіжності в характерах. Примирення та возз`єднання сім`ї є неможливими. Позивачка (Дружина-Відповідач) перебуває за кордоном через воєнний стан і не планує повертатися, тому розірвати шлюб через РАЦС неможливо. Провадження у справі було відкрито 22.05.2024 в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач (Апелянт-Позивач) подав зустрічний позов про поділ майна подружжя 20.02.2025. Однак, строк для подання відзиву та зустрічного позову, згідно з ч. 1 ст. 193 ЦПК України, становить 15 днів з моменту отримання ухвали про відкриття провадження та позовної заяви.

Вказує, що апелянт сам зазначає, що дізнався про ухвалу про відкриття провадження через «Дію» і ознайомився з матеріалами справи 17.06.2024 року. З цього моменту почав обчислюватися 15-денний строк для подання відзиву та зустрічного позову. Відзив був поданий 26.06.2024 року. З моменту ознайомлення з матеріалами справи до моменту подання зустрічного позову минуло понад дев`ять місяців, що значно перевищує 15-денний строк, передбачений ст. 193 ЦПК України, й апелянт не зазначив причин порушення строку подання зустрічного позову та не просив суд визнати ці причини поважними.

Вважає, що позов позивачки стосується виключно розірвання шлюбу, питання поділу майна не заявлялося і не може бути предметом розгляду в межах цієї справи без належного зустрічного позову. Поділ майна подружжя здійснюється незалежно від розірвання шлюбу, згідно зі ст. 69 СК України, і апелянт може поділити майно як до, так і після розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу є самостійним процесом, не пов`язаним з поділом майна. Заявлений в зустрічному позові предмет спору може бути розглянутий самостійно і не пов`язаний з предметом первісного позову. Твердження Апелянта-Позивача про те, що розірвання шлюбу без вирішення майнових питань є неприйнятним, спростовуються чинним законодавством України.

Також вважає, що ухвала Голосіївського районного суду м. Києва від 21.02.2025, якою відмовлено у прийнятті зустрічного позову, не підлягає оскарженню, оскільки не входить до переліку ухвал, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду згідно зі ст. 353 ЦПК України.

Щодо розгляду справи у порядку спрощеного провадження вказує, що заява апелянта про заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження не містила належного обґрунтування необхідності проведення підготовчого провадження, а посилання на ч. 5 ст. 279 ЦПК України, яка стосується розгляду справ без повідомлення сторін, є маніпулятивними, оскільки у даній справі провадження відкрито з повідомленням сторін.

Вважає, що доводи апелянта не стосуються суті оскаржуваної ухвали. Водночас заперечуючи їх зазначає, що аргументи щодо витрат на утримання спільного майна подружжя є маніпулятивними та не мають правового значення для розгляду справи про розірвання шлюбу. Стаття 193 ЦПК України передбачає, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним. Вважає, що апелянт безпідставно посилається на ст. 322 ЦК України (тягар утримання майна), оскільки ця норма регулює обов`язки власника щодо майна і не впливає на правову кваліфікацію підстав для розірвання шлюбу. Також, вказує на те, що додаткові обставини, наведені апелянтом (переїзд до Києва, перебування Позивачки за кордоном, поїздка до Нідерландів), є емоційними твердженнями, що не стосуються предмету спору. Факт відсутності «суперечок» під час короткострокового візиту не спростовує припинення шлюбних відносин та неможливість збереження сім`ї.

Щодо доводів про відсутність договору про надання правничої допомоги, вважає доводи безпідставними й такими, що не стосуються предмету апеляційного оскарження, оскільки оскаржувана ухвала не вирішує питання повноважень представника позивачки. Також просила розгляд справи проводити без участі позивача та її представника, з урахуванням викладеного у даному відзиві на апеляційну скаргу.

26 травня 2025 від апелянта ОСОБА_1 надійшло звернення «Судові дебати», у якому наведені доводи незгоди із позицією викладеною у відзиві на апеляційну скаргу, зауважує, що в апеляційній скарзі акцентував увагу на розгляді справи у порядку спрощеного позовного провадження. Просив ухвалу суду від 21 лютого 2025 скасувати.

В судове засіданні суду апеляційної інстанції учасники справи не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від адвоката Дряпачки С. І., в інтересах ОСОБА_1 , надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через зайнятість адвоката в іншому судовому засіданні, а також перебування відповідача у службовому відрядженні в м. Павлоград Дніпропетровської області.

Відповідно до статті 372 ЦПК суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (див. постанову Верховного Суду від 03 травня 2022 року у справі № 520/5386/15-ц), колегія суддів, беручі до уваги наявність відзиву на апеляційну скаргу, та письмових заперечень, що надійшли від апелянта 26.05.2025, вважає за можливе розглянути дану справу у відсутність учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів виходить з наступного.

В провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 травня 2024 року відкрито провадження у справі, та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 17 вересня 2024 року о 09 год. 30 хв. Встановлено строк для подання відзиву не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження.

19 червня 2024 року відповідач ОСОБА_1 подав заяву про заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження (а. с. 43-44).

26 червня 2024 року відповідачем ОСОБА_1 поданий відзив на позовну заяву (а. с. 45-47).

24 грудня 2024 року від відповідача ОСОБА_1 надійшла заява про примирення та заява про міркування щодо процесуальних питань (а. с. 55-56, 57-60).

20 лютого 2025 року відповідач подав до суду зустрічну позовну заяву.

Залишаючи без задоволення заяву про прийняття до спільного розгляду у справі зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_1 зустрічний позов до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя подав до суду після спливу строку на подання відзиву на позов, подаючи зустрічний позов не зазначив причин з яких зустрічний позов подано ним з порушенням строків, встановлених ст. 193 ЦПК України, й не просив визнати поважними причини пропуску строків пред`явлення зустрічного позову. При цьому суд вказав на те, що заявлений предмет спору може бути розглянутий самостійно.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову (ч.ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України). Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (ч. 3 ст. 194 ЦПК України).

З матеріалів справи слідує, що відзив на позовну заяву відповідачем подано 26 червня 2024 року. При цьому сам апелянт зазначає, що про існування ухвали про відкриття провадження він дізнався через мобільний додаток «Дія» та ознайомився з матеріалами справи 17 червня 2024 року. Саме з цього моменту почав обчислюватися 15-денний строк для подання відзиву та зустрічного позову. Однак, зустрічну позовну заяву відповідач подав до суду лише 20 лютого 2025 року.

Таким чином, першою та достатньою підставою для відмови у прийнятті зустрічного позову є пропуск встановленого законом строку. Апелянт подав зустрічний позов після спливу строку, на подання відзиву на первісний позов, не зазначив причин, з яких зустрічний позов подано ним з порушенням строків, встановлених ст. 193 ЦПК України, та не просив визнати поважними причини пропуску строків пред`явлення зустрічного позову. Отже, суд першої інстанції вірно відмовив у прийнятті зустрічної позовної заяви.

При цьому, апелянт помилково вважає, що суд першої інстанції «залишив без задоволення зустрічний позов Апелянта-Позивача», адже ухвалою від 21 лютого 2025 року суд залишив без задоволення клопотання щодо прийняття до провадження зустрічної позовної заяви, що є принципово різним процесуальним рішенням.

Водночас, погоджуючись із доводами суду про те, що заявлений предмет спору може бути розглянутий самостійно, колегія суддів додатково звертає увагу на відсутність процесуальних ознак зустрічного позову.

Як було зазначено, зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Основна умова прийняття зустрічного позову - це взаємовиключність первісного та зустрічного позовів, тобто задоволення зустрічного позову має повністю або частково виключити задоволення первісного. Позов про розірвання шлюбу і позов про поділ майна подружжя не є взаємовиключними. Розірвання шлюбу не виключає можливості подальшого поділу майна, і, навпаки, поділ майна не перешкоджає розірванню шлюбу. Ці вимоги можуть бути розглянуті окремо.

Зустрічний позов приймається, якщо обидва позови виникають з одних правовідносин. Проте, позов про розірвання шлюбу ґрунтується на особистих немайнових відносинах подружжя (припинення шлюбних зв`язків, неможливість подальшого спільного життя), тоді як позов про поділ майна ґрунтується на майнових правовідносинах (право спільної сумісної власності подружжя). Хоча вони можуть бути пов`язані з одним і тим же подружжям, вони виникають з різних за своєю правовою природою відносин.

Хоча спільний розгляд має сприяти оперативному та правильному вирішенню спору, у даному випадку об`єднання цих позовів може призвести до затягування розгляду справи про розірвання шлюбу, яка за своєю суттю часто розглядається у спрощеному порядку. Питання поділу майна зазвичай є більш складними, вимагають значного обсягу доказів та додаткового часу на дослідження, що може перешкодити швидкому вирішенню питання про припинення шлюбу.

Зустрічний позов, прийнятий для спільного провадження, повинен знайти вирішення у вигляді загального рішення, яке містить відповідь на обидві заявлені вимоги. У випадку розірвання шлюбу та поділу майна, суд приймає різні види рішень: одне про припинення шлюбних відносин, інше - про розподіл конкретного майна. Вони не утворюють єдиного вирішення, що виключає одну вимогу іншою.

Таким чином, позов про поділ спільного майна подружжя не може бути зустрічним позовом до позову про розірвання шлюбу, оскільки ці позови не є взаємовиключними, виникають з різних правовідносин, їх спільний розгляд не є доцільним для оперативного вирішення спору, і задоволення одного позову не виключає повністю або частково задоволення іншого.

Отже, апелянт не позбавлений права на захист своїх майнових прав шляхом подання окремого позову про поділ майна до або після розірвання шлюбу, й таке право чинним законодавством не обмежено.

Щодо інших доводів апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що апелянт оскаржує ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року, якою залишено без задоволення клопотання щодо прийняття до провадження зустрічного позову про поділ майна подружжя. Водночас, значна частина доводів апеляційної скарги стосується питань, які не є предметом оскаржуваної ухвали, а саме: доводи про неотримання копії ухвали про відкриття провадження та позовної заяви стосуються ухвали про відкриття провадження від 22.05.2024, а не оскаржуваної ухвали про відмову у прийнятті зустрічного позову. Більше того, апелянт сам підтверджує, що дізнався про ухвалу через додаток «Дія» та ознайомився з матеріалами справи 17.06.2024. Доводи про необґрунтоване продовження розгляду справи у спрощеному провадженні та порушення верховенства права стосуються ухвали від 17.09.2024, якою залишено без задоволення заяву апелянта про заперечення щодо розгляду справи у спрощеному провадженні. При цьому провадження відкрито з повідомленням сторін. Доводи про недотримання термінів розгляду справи стосуються загальних питань розгляду справи і не мають прямого відношення до законності ухвали про відмову у прийнятті зустрічного позову.

З огляду на викладене, апелянт не навів належних правових підстав, обґрунтувань та доказів, які б свідчили про незаконність чи необґрунтованість ухвали Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року. Доводи апеляційної скарги або не стосуються предмету оскарження, або спростовуються матеріалами справи та нормами процесуального законодавства.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваній ухвалі суду, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 червня 2025 року.

Судді: Є. П. Євграфова

Т. О. Писана

В. В. Саліхов