КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-з/824/695/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Журби С.О., Писаної Т.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення

у справі за позовом ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про відшкодування моральної шкоди,-

установив:

У вересні 2022року ОСОБА_1 звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року залишено без змін.

У квітні 2025 року на адресу Київського апеляційного суду ОСОБА_1 подано заяву про ухвалення додаткового рішення.

В обґрунтування заяви посилається на те, що судом апеляційної інстанції при ухваленні постанови від 10 вересня 2024 року у даній справі не ухвалено рішення, щодо всіх позовних вимог, а також вимог та доводів апеляційної скарги, з приводу яких ним подавались докази і надавались пояснення.

Вказує, що ухвалюючи постанову від 10 вересня 2024 року суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про застосування строків позовної давності, встановлених ст. 233 КЗпП України, до обставин заподіяння йому моральної шкоди самим лише фактом звільнення, з моменту якого минуло більше 11 років.

Проте, судом апеляційної інстанції не ухвалено будь-яке рішення з приводу заявлених ним позовних вимог, а також вимог та доводів апеляційної скарги, щодо обставин, якими йому безперервно заподіювалась моральна шкода після звільнення у період з 17 липня 2011 року по 12 вересня 2022 року (по день подання позовної заяви), в тому числі і невиконанням рішення суду, тобто щодо обставин, які діяли після звільнення до дня звернення до суду включно.

Крім того, зазначає, що у апеляційній скарзі ним подавались окремі заперечення на ухвали Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року та від 20 грудня 2022 року, по яких також рішення не прийнято.

Також, судом апеляційної інстанції при ухваленні постанови від 10 вересня 2024 року не вирішено питання про судові витрати: їх розмір та розподіл.

Просив суд, ухвалити додаткове рішення стосовно: позовних вимог, доводів та вимог апеляційної скарги, щодо стягнення на його користь компенсації моральної шкоди, заподіяної у період після звільнення з 17 липня 2011 року по 12 вересня 2022 року (по день подання позовної заяви), в тому числі і у зв`язку з невиконанням рішення суду про поновлення на роботі.

Доводів та вимог апеляційної скарги, щодо обов`язкового скасування рішення Печерського районного суду міста Києва від 23 грудня 2022 року відповідно до вимог п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, а також заперечень на ухвали Печерського районного суду міста Києва від 14 вересня 2022 року та від 20 грудня 2022 року.

Визначити остаточний розмір судових витрат, понесених у зв`язку з проведенням експертизи №20447/23-61 від 17 липня 2024 року, виходячи із наявних належних і допустимих доказів фактично витраченого часу на її проведення, прийняти рішення, щодо розподілу цих судових витрат, а також повернення надмірно сплачених коштів в якості авансу на проведення цієї експертизи.

На вказану заяву Апарат Ради національної безпеки і оборони України подало заперечення, в обґрунтування яких зазначило, що вимоги ОСОБА_1 вказані ним у заяві про ухвалення додаткового рішення, містились в позовній заяві і в апеляційній скарзі, та були предметом розгляду і дослідження, за результатами розгляду яких судами першої та апеляційної інстанцій прийнято рішення про відмову в позові.

Зазначене підтверджує те, що судами за своїм внутрішнім переконанням надано оцінку доказам, доводам та аргументам позивача з урахуванням обставин справи та значимості таких доводів.

Таким чином, заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення є необґрунтованою та безпідставною.

Просило суд, відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка з`явилась в судове засідання, розглянувши матеріали заяви та матеріали цивільної справи, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення за зазначеною заявою з урахуванням наступного.

Ухвалення додаткового рішення передбачено у визначених законом випадках.

Відповідно до ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Процесуальне законодавство визначає вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення. Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених вказаною статтею, і не може змінювати по суті основне рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні.

Додаткове рішення суду - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог його повноти. Додаткове рішення суду ухвалюється тоді, коли суд не вирішив усі заявлені вимоги у справі або не розв`язав окремі процесуальні питання.

Суд не вправі під виглядом додаткового рішення змінити зміст рішення або вирішити нові питання, що не досліджувалися в судовому засіданні.

У постанові Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» роз`яснено, що апеляційний суд має право ухвалити додаткове рішення за заявою особи, яка бере участь у справі, або з власної ініціативи в разі, якщо він скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове рішення чи змінив його за наявності підстав.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок, щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, №303-А, пункт 29).

З матеріалів справи вбачається, що вимоги ОСОБА_1 , вказані ним у заяві про ухвалення додаткового рішення, містились в позовній заяві і в апеляційній скарзі, та були предметом розгляду і дослідження, за результатами розгляду яких: рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року, в позові відмовлено.

Відповідно до ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Таким чином, судом першої інстанції було прийнято обґрунтоване рішення, яке переглянув суд апеляційної інстанції, щодо усіх заявлених позовних вимог ОСОБА_1 .

Зазначені заявником обставини не є підставою для винесення додаткового рішення в розумінні ст. 270 ЦПК України, оскільки такі зводяться до незгоди з рішенням суду.

Незгода позивача із судовим рішенням, яке набрало законної сили, не може бути підставою для ухвалення додаткового рішення, зокрема, судом апеляційної інстанції із зазначених вище мотивів.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як було зазначено вище, постановою Київського апеляційного суду від 10 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 та залишено без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2022 року, яким було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до Апарату Ради національної безпеки і оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, керуючись приписами ч. 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір та витрати пов`язані з розглядом справи, покладаються виключно на позивача.

Крім того, ст. 270 ЦПК України не передбачає можливості ухвалити додаткове рішення про зменшення розміру понесених витрат на експертизу та встановлення цін за проведення судової експертизи, про що заявляється ОСОБА_1 у заяві про ухвалення додаткового рішення.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення апеляційним судом відповідно ст.270 ЦПК України.

Відтак, заява про ухвалення додаткового рішення до задоволення не підлягає.

Керуючись ст.ст. 141, 270 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення-відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст ухвали складено 16 червня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба