Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2025 року селище Кам`янець

Новгородківський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді Подліпенця Є.О.,

за участю секретаря судових засідань Гладир К.С.,

учасники справи:

позивач військова частина НОМЕР_1 ,

відповідач ОСОБА_1 ,

представники учасників справи:

представники позивача Данильченко О., Юрченко О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с-ща Кам`янець, в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача звернувся до суду з вищенаведеним позовом, вказуючи, що відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_2 (зараз військова частина НОМЕР_1 ) №86 від 21.03.2015 року солдата ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу частини. 25.08.2014 року у місті Запоріжжі на вулиці Чарівна сталася ДТП за участю автомобіля GEELY, д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки ЗІЛ, НОМЕР_4 під керуванням водія ОСОБА_1 . Постановою Новгородківського районного суду Кіровоградської області №393/857/14-п від 24.02.2015 року встановлено, що ОСОБА_1 є солдатом та визнано його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На розгляд Господарського суду м. Києва у 2016 році були передані позовні вимоги ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» (надалі - позивач) до Міністерства оборони України (надалі- відповідач) про стягнення 21 651,59 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03.12.2013 року між ним ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» та ОСОБА_2 було укладено договір страхування №0114-0802-0283, відповідно до якого було застраховано автомобіль GEELY, д.н.з. НОМЕР_3 . На виконання вимог договору позивач виплатив страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 21 651,59 грн. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ЗІЛ, 3337Н5 не застрахована. Так до ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» у порядку регресу перейшло право на отримання від відповідача компенсації шкоди. Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.10.2016 року було замінено неналежного відповідача Міністерство оборони України на належного військову частину НОМЕР_1 . Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.10.2016 року по справі №910/16362/16 позовні вимоги ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» були задоволені, а саме: стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» страхове відшкодування у розмірі 21 651,59 грн та судовий збір в розмірі 1378,00 грн. Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 24.10.2016 року військовою частиною НОМЕР_1 була подана апеляційна скарга до Київського апеляційного господарського суду, а якій просили оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу. Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2016 року було повернуто скаржнику апеляційну скаргу на рішення Господарського суду м. Києва від 24.10.2016р. у справі №910/16362/16 з доданими до неї додатками на підставі п.4 ч.1 ст. 97 ГПК України. 13.01.2017р. апелянтом надіслано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду м. Києва від 24.10.2016 року №910/16362/16 після усунення обставин, які були підставою для повернення первісної апеляційної скарги. 27.01.2017 року Київський апеляційний адміністративний суд відхилив клопотання військової частини НОМЕР_1 про відновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення та відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору. 27.02.2017 року рішення Господарського суду м. Києва від 24.10.2016 року по справі №910/16362/16 вступило у законну силу. Такий чином за рішенням Господарського суду м. Києва від 24.10.2016 року по справі №910/16362/16, військова частина НОМЕР_1 , військовослужбовець якої солдат ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП відшкодувала ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» страхове відшкодування у розмірі 21 651,59 грн (платіжне доручення №4666 від 15.12.2021р.) та судовий збір у розмірі 1 378,00 грн (платіжне доручення №4667 від 15.12.2021р.). На підставі ч.1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Враховуючи факт відшкодування військовою частиною НОМЕР_1 шкоди ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» заподіяною солдатом ОСОБА_1 в повному обсязі, що становить 23 029,59 грн. позивач змушений звертатись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів та просить стягнути з відповідача на його користь суму заподіяної шкоди державі в розмірі 21 651,59 грн у вигляді стразового відшкодування сплаченого ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» та суму судового збору в розмірі 1 378,00 грн. Крім того, згідно ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до ст. 261 п.6 ЦПК України за регресивними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання, тобто враховуючи факт відшкодування військовою частиною НОМЕР_1 шкоди ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» заподіяною солдатом ОСОБА_1 15.12.2021 року, то слід вважати перебіг позовної давності саме з цього часу.

Ухвалою судді Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 18.12.2024 року вищезазначену позовну заяву на підставі ст. 185 ЦПК України було залишено без руху для приведення її у відповідність до закону, а саме: для надання до суду доказу надсилання листом з описом вкладення відповідачу копій поданих до суду документів, з встановленням позивачу десятиденного строку з дня отримання копії вказаної ухвали для усунення зазначених недоліків.

26.12.2024 року на виконання вимог вищевказаної ухвали представником позивача було подано заяву з усуненими недоліками.

Ухвалою судді Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 26.12.2024 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження на підготовче судове засідання. Крім цього, відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Відповідач надав суду 18.02.2025р. письмову заяву в якій просив суд відмовити в задоволенні позову та застосувати строк позовної давності, а в разі задоволення позову просив стягнути з нього кошти в межах одного посадового окладу станом на 2014 рік.

Ухвалою Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 18.03.2025 року за клопотанням відповідача витребувано у позивача військової частини НОМЕР_1 інформаційну довідку про розмір місячного грошового забезпечення відповідача ОСОБА_1 в серпні 2014 року.

Відповідачем, у строки встановлені ухвалою суду про відкриття провадження у справі, відзив на позовну заяву надано не було.

Представник позивача надіслав до суду 21.04.2015р. заяву-клопотання разом з витребуваним доказом по справі, а саме довідкою про розмір місячного грошового забезпечення відповідача ОСОБА_1 в серпні 2014 року, в якій вказав, що згідно ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до ст. 261 п.6 ЦПК України за регресивними зобов`язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов`язання, тобто враховуючи факт відшкодування військовою частиною НОМЕР_1 шкоди ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» заподіяною солдатом ОСОБА_1 15.12.2021 року, то слід вважати перебіг позовної давності саме з цього часу. Щодо твердження відповідача стосовно стягнення коштів в межах одного посадового окладу, то зазначає, що в даному випадку матеріальна відповідальність військовослужбовців передбачена спеціальним ЗУ «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі». Відповідно до ст. 5 зазначеного закону, особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність. Позиція позивача щодо заявлених позовних вимог залишається незмінною, просить задовольнити позов в повному обсязі.

Ухвалою Новгородківського районного суду Кіровоградської області від 12.05.2025 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання не з`явився. Про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Проте, в матеріалах справи наявні письмові заяви останнього, в яких він просить суд справу розглянути у відсутність представника позивача за наявними матеріалами справи, у зв`язку зі службовою необхідністю, а саме у відбитті військовою частиною збройної агресії російської федерації.

Відповідач ОСОБА_1 до суду не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи від нього не надійшло.

Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників справи та їх представників достатніми, суд розглянув справу в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами, на підставі наявних у справі доказах у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши письмові заяви сторін, письмові докази, суд встановив наступне.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ч. 1 ст. 76 ЦК України).

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви (ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Стаття 1187 ЦК України відносить до джерела підвищеної небезпеки діяльність, пов`язану з використанням транспортних засобів.

Як встановлено у частині другій цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Ч. 5 ст. 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Ч. 1 ст. 1188 ЦК України встановлює, що шкода, заподіяна внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах.

Аналіз положень ст. ст. 1166, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода, завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб`єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у статті 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди. За цим правилом відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України встановлюють правило спеціального делікту, який передбачає особливості суб`єктного складу відповідальної особи (обов`язок відшкодування шкоди покладається на вказану у законі особу - власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки) та встановлює покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Таким чином, положення ст. ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. ст. 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Як встановлено в суді та вбачається із матеріалів справи, наказом командира військової частини пп НОМЕР_5 №4 від 16.08.2014р. ОСОБА_1 зараховано до списку особового складу військової частини пп НОМЕР_5 .

Відповідно до витягу з наказу ТВО командира військової частини пп НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 86 від 21.03.2015 року солдата ОСОБА_1 , який прибув із військової частини пп НОМЕР_5 місто Запоріжжя для подальшого проходження військової служби з 21 березня 2015 року зараховано до списків особового складу частини, на всі види забезпечення та вважати таким, що знаходиться в розпорядженні командира військової частини (а.с. 8).

Згідно витягу із наказу ТВО командира військової частини пп НОМЕР_2 (по стройовій частині) № 132 від 05.05.2015 року солдата ОСОБА_1 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини пп НОМЕР_2 (правонаступником якої є військова частина НОМЕР_1 ) переміщено в розпорядження командира військової частини пп НОМЕР_6 з метою доукомплектування військової частини та у зв`язку із службовою необхідністю (а.с. 9).

25.08.2014 року у місті Запоріжжі на вулиці Чарівна сталася ДТП за участю автомобіля GEELY, д.н.з. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки ЗІЛ, 3337Н5 під керуванням водія ОСОБА_1 .

Постановою Новгородківського районного суду Кіровоградської області №393/857/14-п від 24.02.2015 року встановлено, що ОСОБА_1 є солдатом та перебуває на військовій службі за мобілізацією, та визнано його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Справу провадженням закрито, в зв`язку із закінченням на момент її розгляду строків передбачених ч.2 ст. 38 КУпАП.

Згідно звіту №39/14 від 18.09.2014р. вартість відновлювального ремонту склала 22 894,26 грн.

На виконання вимог договору ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» виплатив страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 21 651,59 грн, згідно платіжного доручення №18686 від 11.12.2014 року.

Згідно довідки №9428633 про ДТП вказано, що транспортний засіб марки належить в/ч НОМЕР_1 та цивільно-правова відповідальність власника вказаного автомобіля не застрахована.

Так, до ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» у порядку регресу перейшло право на отримання від Міністерства оборони України компенсації шкоди.

На адресу Міністерства оборони України ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» направило вимогу вих. №0492 від 15.03.2016р., відповідно до якої просило сплатити страхове відшкодування в розмірі 21 651,59 грн, проте Міністерство оборони України не виконало вимоги, а тому ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» звернулося до суду.

У2016 році на розгляд Господарського суду м. Києва були передані позовні вимоги ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» до Міністерства оборони України про стягнення 21 651,59 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03.12.2013 року між ним ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» та ОСОБА_2 було укладено договір страхування №0114-0802-0283, відповідно до якого було застраховано автомобіль GEELY, д.н.з. НОМЕР_3 . На виконання вимог договору позивач виплатив страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 21 651,59 грн. Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля ЗІЛ, 3337Н5 не застрахована. Так до ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» у порядку регресу перейшло право на отримання від Міністерства оборони України компенсації шкоди.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 03.10.2016 року було замінено неналежного відповідача Міністерство оборони України на належного військову частину НОМЕР_1 .

Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.10.2016 року по справі №910/16362/16 позовні вимоги ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» були задоволені, а саме: стягнуто з військової частини НОМЕР_1 на користь ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» страхове відшкодування у розмірі 21 651,59 грн та судовий збір в розмірі 1378,00 грн (а.с. 10-14).

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду м. Києва від 24.10.2016 року військовою частиною НОМЕР_1 була подана апеляційна скарга до Київського апеляційного господарського суду, а якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.12.2016 року було повернуто скаржнику апеляційну скаргу на рішення Господарського суду м. Києва від 24.10.2016р. у справі №910/16362/16 з доданими до неї додатками на підставі п.4 ч.1 ст. 97 ГПК України.

13.01.2017р. апелянтом надіслано апеляційну скаргу на рішення Господарського суду м. Києва від 24.10.2016 року №910/16362/16 після усунення обставин, які були підставою для повернення первісної апеляційної скарги.

27.01.2017 року Київський апеляційний адміністративний суд відхилив клопотання військової частини НОМЕР_1 про відновлення пропущеного процесуального строку на апеляційне оскарження рішення та відмовив у задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору (а.с. 15-19).

27.02.2017 року рішення Господарського суду м. Києва від 24.10.2016 року по справі №910/16362/16 вступило у законну силу.

Військова частина НОМЕР_1 відшкодувала ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» страхове відшкодування у розмірі 21 651,59 грн, про що свідчить копія платіжного доручення №4666 від 15.12.2021р. та судового збору у розмірі 1 378,00 грн, про що свідчить копія платіжного доручення №4667 від 15.12.2021р. (а.с.25).

Згідно копії наказу командира військової частини НОМЕР_1 №39 від 19.01.2022р. «Про результати службового розслідування» встановлено, що ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП як військовослужбовець, якого було мобілізовано до лав Збройних Сил України, керував транспортним засобом, у зв`язку із виконанням своїм повноважень, а саме у зв`язку з несенням військової служби та з метою недопущення подібних випадків у подальшому та притягнення винної особи до відповідальності було вирішено направити позов на гр. ОСОБА_1 , яким визнано його винним у вчиненні адмінправопорушення, передбачного ст. 124 КУпАП, до суду за місцем скоєння ДТП та встановлено місце реєстрації відповідача (а.с.20-24, 26-27).

Такий чином за рішенням Господарського суду м. Києва від 24.10.2016 року по справі №910/16362/16, військова частина НОМЕР_1 , військовослужбовець якої солдат ОСОБА_1 був визнаний винним у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП відшкодувала ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» страхове відшкодування у розмірі 21 651,59 грн та судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» - фізична чи юридична особа, яка відшкодувала шкоду, завдану її працівником при виконанні трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) чи цивільно-правового договору, має право зворотної вимоги (регресу) до такого працівника - фактичного завдавача шкоди - у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом (частина перша статті 1191 ЦК).

Відносини між відповідачем ОСОБА_1 та позивачем військовою частиною НОМЕР_1 щодо проходження військової служби врегульовані Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу».

Згідно ч. 1, 4 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаний із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач, будучи військовослужбовцем, завдав шкоду державі в особі військової частини НОМЕР_1 , яка здійснила відшкодування шкоди внаслідок вчинення ним ДТП у період несення служби та виконання функцій військовослужбовця.

Питання щодо матеріальної відповідальності військовослужбовців (станом на час виникнення спірних правовідносин, а саме 25.08.2014 року) були врегульовані Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, яке затверджено постановою Верховної Ради України № 243/95-ВР від 23 червня 1995 року (втратило чинність на підставі Закону № 160-IX від 03 жовтня 2019 року, далі - Положення). Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.

Згідно пункту 2 Положення, військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами.

У пункті 3 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.

Пунктом 7 Положення передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України.

Згідно п.8 Положення, залежно від того, навмисно чи з необережності заподіяно шкоду, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду, і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність.

Відповідно до п. 10 Положення, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані за шкоду, заподіяну недбалим виконанням ними службових обов`язків, передбачених військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами, несуть матеріальну відповідальність у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення.

Повна матеріальна відповідальність за шкоду військовослужбовців та призваних на збори військовозобов`язаних, заподіяна з їх вини державі настає у разі умисного знищення, пошкодження, псування, розкрадання, незаконного витрачання військового майна або вчинення інших умисних протиправних дій, дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину.

Отже, доводи позивача про те, що відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України військова частина НОМЕР_1 має право зворотної вимоги (регресу) до відповідача ОСОБА_1 в розмірі всієї суми виплаченого відшкодування, є безпідставними, оскільки нормами законодавства, яке діяло на момент виникнення даних правовідносин (п.10 Положення) встановлено розмір матеріальної відповідальності - не більше місячного грошового забезпечення.

Аналогічна правова позиція (стягнення з відповідача майнової шкоди у розмірі місячного грошового забезпечення) у аналогічних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року по справі № 161/175/17.

Так як з вини відповідача ОСОБА_1 сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої була завдана шкода, оскільки саме він, перебуваючи за кермом автомобіля марки ЗІЛ, НОМЕР_4 , порушив правила дорожнього руху, що вбачається з досліджених доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для покладення матеріальної відповідальності у розмірі заподіяної шкоди, але не більше місячного грошового забезпечення, як це передбачено п. 10 Положення, оскільки шкоду заподіяно неналежним виконанням ним службових обов`язків, вчинення ДТП, на що вказує, в тому числі наказ командира військової частини НОМЕР_1 №39 від 19.01.2022р. «Про результати службового розслідування».

Покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності не відповідає вимогам зазначеного Положення, оскільки матеріали справи не містять даних про вчинення умисних протиправних дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину або посилання на наявність інших обставин, за яких настає повна матеріальна відповідальність.

Відповідно до довідки військової частини НОМЕР_1 від 17.04.2025 року № 2887, грошове забезпечення військовослужбовця ОСОБА_1 в серпні 2014 року становило 2558,00 грн (а.с.93).

З огляду на викладені вище обставини позовні вимоги військової частини НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 у порядку регресу завданої шкоди підлягають задоволенню частково в розмірі грошового забезпечення ОСОБА_1 за серпень 2014 року, що становить 2558,00 грн. Отже, позов підлягає до задоволення частково.

Щодо застосування за заявою відповідача позовної давності, суд враховує таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Як встановлено статтею 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Як роз`яснено у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для нього.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що дорожньо-транспортна подія сталася 25.08.2014 року, 15.12.2021 року позивач перерахував ПАТ «Страхова компанія «Український страховий стандарт» страхове відшкодування у розмірі 21 651,59 грн та судовий збір у розмірі 1 378,00 грн, а тому, строк позовної давності слід рахувати саме з 15.12.2021 року, тобто з моменту здійснення відповідної виплати страхового відшкодування.

Разом з цим, відповідно до пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже, загальний строк позовної давності, встановлений в статті 257 ЦК України, продовжується на весь час дії воєнного стану автоматично, незалежно від причин пропуску такого строку.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відмови у позові, у зв`язку зі спливом позовної давності.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3028, 00 грн, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 332,39 грн.

Керуючись ст. ст. 1166, 1191 ЦК України, Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженим Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ст. ст. 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) вартість виплаченого відшкодування в розмірі 2558 (дві тисячі п`ятсот п`ятдесят вісім) гривень 00 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_7 ) на користь військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_8 )судові витрати по справі, які складаються з судового збору у розмірі 332 (триста тридцять дві) гривні 39 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Копію рішення направити сторонам.

Суддя Є.О. Подліпенець