Провадження №2/574/31/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 року м. Буринь

Буринський районний суду Сумської області в складі:

головуючого судді Гука Т.Р.,

з участю секретаря судового засідання Кошелєвої Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Буринського районного суду Сумської області в режимі відео конференції в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов мотивує тим, що 02.02.2020 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики №02/02/2020, відповідно до п.1 якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у сумі 66560 дол. США, а позичальник зобов`язувався повернути позику у визначений строк. В п.4 договору сторони погодили, що позичальник зобов`язувався повернути позику до 31.08.2020 року. Відповідно до п.5 договору його підписання позичальником підтверджується факт отримання від позикодавця позики. Факт отримання ОСОБА_4 коштів від ОСОБА_3 також підтверджується розпискою про отримання позики №02/02/2020 від 02.02.2020 року.

Окрім цього, 28.02.2020 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір позики №028/02/2020, відповідно до умов якого передає позичальнику у власність грошові кошти у сумі 100 000 дол. США, а позичальник зобов`язувався повернути позику до 15.04.2020 року. Факт отримання ОСОБА_4 коштів від ОСОБА_3 у розмірі 100000 дол. США підтверджується розпискою про отримання позики №28/02/2020 від 28.02.2020 року.

Станом на день звернення до суду заборгованість за обома договорами відповідачем не погашена та складає 166560 доларів США, а тому підлягає стягненню з відповідача з нарахуванням на підставі ст.625 ЦК України 3 % річних на суму боргу.

За договором №02/02/2020 сума заборгованості становить 66560 доларів США, а 3 % річних за період з 01.09.2020 року по 19.06.2020 року становлять 7588,93 доларів США.

За договором №28/02/2020 сума заборгованості становить 100000 доларів США, а 3 % річних за період з 16.04.2020 року по 19.06.2020 року становлять 12532,79 доларів США.

На підставі викладеного, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість: за договором позики №02/02/2020 у розмірі 74148,93 доларів США, яка складається з 66500,00 доларів США суми основного боргу та 7588,93 доларів США штрафних санкцій; за договором позики №28/02/2020 у розмірі 112532,79 доларів США, яка складається з 100000,00 доларів США суми основного боргу та 12532,79 доларів США штрафних санкцій, а також стягнути судові витрати

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 20.07.2024 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона вказує, що із позовними вимогами ОСОБА_3 відповідач не погоджується в повному обсязі, в зв`язку з відсутністю правових підстав для стягнення заборгованості та компенсаційних витрат з огляду на наступне.

Зокрема, посилається на істотні умови договору позики від 28.02.2020 р., в частині суми позики, а саме п.1, де вказані різні суми позики, зокрема зазначено: «В порядку та на умовах, визначених цим Договором, Позикодавець передає Позичальнику у власність грошові кошти в сумі сто тисяч доларів США (54 000,00 доларів США), а Позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк». В розписці про отримання позики від 28.02.2020 р. зазначено, що ОСОБА_4 отримав кошти в якості позики в сумі 100000,00 доларів США, але зобов`язання щодо повернення суми позики визначено саме в сумі 54000,00 доларів США. Отже, факт отримання відповідачем від позивача позики саме в сумі 100000,00 доларів США не підтверджується, як договором так і розпискою від 28.02.2020 року, а також і іншими доказами.

Також, звертає увагу на те, що відповідно до розписки про повернення грошових коштів, яка видана ОСОБА_3 за його власноручним підписом 16.10.2021 року ОСОБА_4 , останній повністю виконав боргові зобов`язання перед позивачем, які між ними існували. У розписці, яку видав ОСОБА_3 , вказано, що 16.10.2021 р. він отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 400 000 доларів США та підтверджує, що всі надані йому раніше розписки від ОСОБА_4 від сьогодні (16.10.2021 р.) втрачають юридичну силу. Грошові кошти передані ОСОБА_4 в повному розмірі. Претензій до ОСОБА_4 позивач не має. Боргові зобов`язання у ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 від сьогодні відсутні.

При цьому відповідачем не визнається факт переписки із ОСОБА_3 у месенджері «Вайбер», оскільки він ніколи не користувався і не користується даним месенджером. Вважає, що скріншоти переписки в розумінні статтей 76, 77 ЦПК України не є належними і допустимими доказами визнання боргу відповідачем.

Таким чином, оскільки боргові зобов`язання ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 виконані повністю, що підтверджується розпискою про повернення грошових коштів від 16.10.2021 р., відсутні і правові підстави для нарахування та стягнення компенсаційних витрат, передбачених ч. 2 ст.625 ЦК України, в розмірі 3% річних від суми боргу.

Крім того, відповідно до п. 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

З урахуванням викладеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договорами позики.

12.11.2024 року від представника позивача ОСОБА_1 до суду надійшла відповідь на відзив, в якій вона вказує, що стороною відповідача жодним чином не спростовано доводів, які містяться у тексті позовної заяви. Посилання відповідача, що він не брав від позивача 100 000,00 доларів США від позивача, не спростовує наявності у нього грошового зобов`язання у вказаній сумі, визнаного ним станом на день написання розписки і того, що вказаний борг у нього виник саме з договору позики. З розписки про отримання позики №28/02/20250 за підписом відповідача чітко слідує про отримання ним від позивача грошових коштів у розмірі 100 000 доларів США. При цьому, не зазначення про обов`язок повернення суми не має істотного значення, скільки за загальним змістом розписки позикодавець визнав розмір наявного боргу і словами «отримано від…» фактично взяв на себе таке зобов`язання. Розписка підтверджує факт отримання позики від позикодавця, розмір неповернутої позики і відповідно розмір грошового зобов`язання, а також строки виконання зобов`язання по поверненню боргу. Станом на день написання даної відповіді на відзив, оригінали розписок, які є предметом судового розгляду перебувають у позивача, що свідчить про невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань.

Надана представником відповідача розписка, яку нібито склав ОСОБА_3 про повернення йому грошових коштів у розмірі 400 000 доларів США, ніколи останнім не складалася та не підписувалася, а скомпільована за допомогою графічних редакторів.

Зі скріншотів листування сторін за допомогою месенджеру «Вайбер», які долучені позивачем до позовної заяви, вбачається, що під час спілкування з ОСОБА_3 . ОСОБА_4 використовував абонентський номер НОМЕР_1 , який також вказаний у договорах позики у графі «Реквізити сторін», що дає змогу ідентифікувати відповідача під час аналізів скріншотів листування.

18.11.2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшло заперечення на відповідь на відзив, в якому остання зазначає, що звинувачення ОСОБА_4 у підробці розписки про повернення боргу ОСОБА_3 за допомогою графічних фото редакторів є безпідставними, надуманими та не підтверджуються доказами.

Позивачу було відомо, що із початком повномасштабного вторгнення російських військ на територію України відповідач разом із сім`єю виїхав за кордон.

Крім того, ОСОБА_3 телефонував до ОСОБА_4 у 2023 році, коли той вже перебував у США і будь-яких боргових претензій до ОСОБА_4 в усній формі не висував.

ОСОБА_4 вважає, що ОСОБА_3 скористався його відсутністю в Україні і звернувся до суду із позовом про стягнення боргу, який вже повернуто позивачу 16.10.2021 р., про що він видав відповідну розписку.

Якщо зобов`язання з повернення позики не були виконані відповідачем і заборгованість дійсно існувала перед ОСОБА_3 , які об`єктивні підстави існували у позивача чекати 4 роки із вирішенням питанням щодо погашення боргів і не вживати заходів щодо належного виконання зобов`язань відповідачем.

Наявність оригіналів розписок у ОСОБА_3 може свідчити про будь-що, як то не знання вимог закону щодо належного оформлення документів у разі повернення боргу, так і зволіканнями, зловживаннями з боку позивача, так і неможливості повернення боргових розписок відповідачу в день і місці складання розписки про повернення боргів позивачем, так і про інші обставини.

Ухвалою Буринського районного суду Сумської області від 05.05.2025 року закрито підготовче провадження у даній справі та призначено її до судового розгляду.

Сторони у справі були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явились.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Додатково пояснила, що розмір боргових зобов`язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_3 є значно більшим, ніж заявлені позовні вимоги, оскільки позики відповідач отримував від позивача неодноразово, однак останній вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення лише тих сум боргу, які може підтвердити документально. Також, представник позивача вказувала на те, що ОСОБА_3 заперечується написання ним розписки від 16.10.2021 року про повернення йому всіх сум позики, яка містить ознаки редагування. При цьому наявність у позивача оригіналів розписок ОСОБА_4 про отримання коштів свідчить про те, що боргові зобов`язання відповідачем не виконані. Крім того, наявність невиконаних боргових зобов`язань перед позивачем ОСОБА_4 не заперечував у переписці між ними в месенджері «Вайбер».

Представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала в повному обсязі та просила відмовити в їх задоволенні з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Також, пояснила, що дійсно ОСОБА_4 неодноразово брав грошові кошти у ОСОБА_3 у борг, в зв`язку з чим і в тому числі, підписував договори позики та розписки від 02.02.2020 року та 28.02.2020 року. Однак, всі суми позик ОСОБА_3 було повернуто ОСОБА_4 , що підтверджується розпискою позивача від 16.10.2021 року. При цьому після повернення боргу позивач обіцяв знищити, написані ОСОБА_4 , розписки, однак своєї обіцянки не виконав, та тепер з їх допомогою намагається стягнути з відповідача неіснуючий борг. Після початку повномасштабного вторгнення рф ОСОБА_4 виїхав разом з родиною до США, де перебуває до даного часу, а вся його документація, в тому числі і розписка ОСОБА_3 від 16.10.2021 року, залишилась у його офісі в м. Києві, звідки в подальшому в 2022 році була перевезена друзями відповідача до гаражного приміщення, де розписка зазнала зовнішнього впливу в зв`язку з неналежними умовами зберіганням, а тому відрізняється від її сканкопії, яку вона отримала від відповідача та направила до суду.

Заслухавши доводи представників сторін дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 02.02.2020 року між ОСОБА_3 (позикодавцем) та ОСОБА_4 (позичальником) укладено договір позики №02/02/2020 (т.1 а.с.22-23).

Згідно п.1. договору в порядку та на умовах, визначених цим договором позикодавець передає позичальнику у власність, грошові кошти в сумі 66560,00 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути позику у визначений цим договором строк.

Позика передається позикодавцем позичальнику безпосередньо при підписанні сторонами цього договору готівкою (п.2. договору).

Відповідно до п.3. договору позика за цим договором є безпроцентною.

Згідно п.4. договору позичальник зобов`язаний повернути позику до 31 серпня 2020 р.

Пунктом 5. договору встановлено, що підписанням договору позичальником підтверджує факт одержання ним від позикодавця позики.

Відповідно до п.6. договору належним чином підписаний договір є доказом передання грошей від позикодавця до позичальника.

Згідно п.7. договору цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту передання позики позичальникові.

Відповідно до п.8. договору якщо інше прямо не передбачено цим договором або чинним законодавством України, зміни у цей договір можуть бути внесені тільки за домовленістю сторін, яка оформлюється додатковою угодою до цього договору.

Цей договір вважається розірваним з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому договорі або у чинному законодавстві України.

Згідно п.10. договору, додаткові угоди та додатки до цього договору є його невід`ємними частинами і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані сторонами.

Відповідно п.11. договору, цей договір складений при повному розумінні сторонами його умов та термінології українською мовою у двох автентичних примірниках, які мають однакову юридичну силу.

Також відповідачем ОСОБА_4 особисто було підписано розписку про отримання позики №02/02/2020 від 02.02.2020 р., згідно якої він цією розпискою підтверджує, що ним отримано від ОСОБА_3 кошти, в якості позики, в сумі 66560,00 дол. США (сто тисяч дол. США). Також, зобов`язався повернути кошти в сумі 66560 дол. США (сто тисяч дол. США) до 31 серпня 2020 року (т.1 а.с.24).

Крім того, 28.02.2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на аналогічних умовах укладено договір позики №28/02/2020, згідно п.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, позикодавець передає позичальнику у власність, грошові кошти в сумі сто тисяч дол. США (54000.00 дол. США), а позичальник зобов`язується повернути позику до 15 квітня 2020 р. (т.1 а.с.19-20)

Згідно розписки ОСОБА_4 про отримання позики №28/02/2020 від 28.02.2020 р., останній підтвердив, що ним отримав від ОСОБА_3 кошти, в якості позики, в сумі 100 000,00 дол. США (сто тисяч дол. США), та зобов`язався повернути кошти в сумі 54,000 дол. США до 15 квітня 2020 року (т.1 а.с.21).

Підписання вказаних договорів позики та розписок особисто ОСОБА_4 , а також отримання ним сум позики, не заперечувалось його представником в судовому засіданні, однак в якому саме розмірі позику було отримано за кожним із договорів представник відповідача пояснити не змогла, покликаючись на розбіжності в сумах, зазначених у договорах та розписках.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення ст.ст.1046, 1047 ЦК України свідчить, що документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, є розписка про отримання в борг грошових коштів.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписки підтверджують укладення договорів позики.

У постанові Верховний Суд України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 викладено правовий висновок про те, що «письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки».

Подібні правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч.3 ст.1049 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Згідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.

У відповідності з ч.ч.1-3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до вимог ст.12 цього Кодексу цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст.89 ЦПК України, поміж іншим, встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає доведеним, що відповідно до укладеного між сторонами договору позики №02/02/2020 від 02.2020 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 в позику грошові кошти в сумі 66560,00 дол. США, які відповідач зобов`язався повернути до 31.08.2020 року.

Також, відповідно до договору позики №28/02/2020 від 28.02.2020 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 в позику грошові кошти в сумі 100 000,00 дол. США, які відповідач зобов`язався повернути до 15.04.2020 року.

Покликання представника відповідача на те, що з договору позики №28/02/2020 від 28.02.2020 року неможливо встановити дійсний розмір позики, оскільки в ньому зазначено дві різні суми, не заслуговують на увагу, оскільки, незважаючи на наявність у договорі розбіжності щодо написання розміру позики, отримання ОСОБА_4 позики за вказаним договором саме в розмірі 100 000,00 дол. США підтверджується, написаною останнім при його укладенні розпискою.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23) зроблено висновок, що:

"35. З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).

36. Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

37. Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 86 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

38. При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

51. Якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі».

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України)."

З урахуванням конкретних обставин даної справи, а саме наявність між сторонами інших правовідносин щодо повернення грошових коштів за договорами позики, які не стосуються предмету спору у цій справі, суд не приймає до уваги надані представником позивача роздруківки скріншотів листування у месенджері «Viber», оскільки нього не можливо встановити, яких саме боргових зобов`язань воно стосується та коли такі зобов`язання виникали.

Разом з цим, на підтвердження виконання ОСОБА_4 своїх зобов`язань за вищевказаними договорами позики його представником було надано суду копію розписки про повернення грошових коштів від 16.10.2021 року, відповідно якої ОСОБА_3 цією розпискою підтверджує, що ним одержано грошові кошти в розмірі 400 000 долів США (чотириста тисяч доларів США) від ОСОБА_4 . Також, підтверджує, що всі надані йому раніше розписки від ОСОБА_4 від сьогодні втрачають юридичну силу. Грошові кошти передані ОСОБА_4 в повному розмірі. Претензій до ОСОБА_4 не має. Боргові зобов`язання у нього перед ним від сьогодні відсутні (т.1 а.с.155).

Підписання вказаної розписки, як і отримання зазначених в ній коштів, позивачем ОСОБА_3 заперечується, в зв`язку з чим за клопотанням його захисника ухвалою суду від 12.12.2024 року було витребувано у відповідача оригінал вказаної розписки.

13.01.2024 року від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про продовження строку для надання витребуваного судом оригіналу розписки, покликаючись на те, що він разом з іншою документацією відповідача зберігається в офісному приміщенні в м. Києві, сам відповідач з 2022 року перебуває у США, а працівник, в якого знаходяться ключі від офісу був мобілізований.

В подальшому представником відповідача було надано суду оригінал розписки від 16.10.2021 року, яка за змістом відповідає раніше наданій нею копії, однак містить значні плями та забруднення невідомого походження, якими пошкоджено підпис, що не дає можливості достовірно встановити, кому він належить.

При цьому на копії розписки, яка представником відповідача надавалась разом з відзивом на позовну заяву, будь-яких плям та забруднень не було.

Таким чином, після заявлення представником позивача клопотання про витребування оригіналу розписки від 16.10.2021 року, яке остання в судовому засіданні обґрунтовувала, в тому числі, необхідністю вирішення питання про можливість призначення судової почеркознавчої експертизи, представником відповідача надано оригінал розписки, яка відрізняється не лише за зовнішнім виглядом від раніше поданої її копії, а й містить пошкодження підпису, особи яка її підписала.

Пояснення представника відповідача, надані в судовому засіданні, про те, що після виїзду ОСОБА_4 за кордон вся його документація разом із розпискою ОСОБА_3 від 16.10.2021 року була перевезена в 2022 році з його офісу в м. Києві до гаражного приміщення, де розписка зазнала зовнішнього впливу в зв`язку з неналежним зберіганням, суд оцінює критично, оскільки вони суперечать обставинам зберігання вказаної розписки, наведеним представником відповідача у своєму клопотанні про продовження строку для витребуваного судом доказу.

Крім того, жодних доказів на підтвердження обставин пошкодження вказаної розписки представником відповідача суду не надано.

За наведеного, надані представником відповідача копія та оригінал розписки про повернення грошових коштів від 16.10.2021 року не можуть бути визнані судом допустимими доказами у справі.

З урахуванням викладеного, а також беручи до уваги наявність у позивача оригіналів боргових розписок, суд приходить до висновку, що належні та допустимі докази, які б свідчили про повернення відповідачем грошових коштів за вищевказаними договорами позики в сумі 100 000,00 дол. США та в сумі 66560,00 дол. США в матеріалах справи відсутні, а тому вони підлягають стягненню з нього на користь позивача.

При вирішенні позовних вимог про стягнення 3% річних, суд виходить з наступного.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває на даний час.

За таких обставин, за договором позики №02/02/2020 від 02.02.2020 року до стягнення підлягають три відсотки річних на підставі ст. 625 ЦК України за період 01.09.2020 року по 23.02.2022 року включно, які становлять 2957,82 дол. США.

За договором позики №28/02/2020 від 28.02.2020 року три відсотки річних підлягають стягненню за період з 16.04.2020 року по 23.02.2022 року включно та становлять 5574,98 дол. США.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Відповідно до ст.141 ЦПК з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню пропорційно до задоволених позовних вимог (на 93,79 %) судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 14199,81 грн.

Керуючись ст.ст.10-13, 258, 259, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики №02/02/2020 від 02.02.2020 року у розмірі 66560 (шістдесят шість тисяч п`ятсот) доларів США та 3 % річних в розмірі 2957 (дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят сім) доларів 82 центи США.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг за договором позики №28/02/2020 від 28.02.2020 року у розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США та 3 % річних в розмірі 5574 (п`ять тисяч п`ятсот сімдесят чотири) доларів 98 центів США.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати, понесені по сплаті судового збору, в сумі 14199 (чотирнадцять тисяч сто дев`яносто дев`ять) грн. 81 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач ОСОБА_4 , адреса останнього відомого зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Повне судове рішення складено 18.06.2025 року.

Суддя Т.Р. Гук