справа № 641/9187/24
провадження № 2/619/588/25
РІШЕННЯ

іменем України

19 червня 2025 року м. Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області
у складіголовуючого суддіБолибока Є.А.
за участю:секретаря судового засіданняЛоманової І.А.

Справа № 641/9187/24

Ім`я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

представник позивача: адвокат Герасименя О.Ю.;

відповідач: ОСОБА_2 ;

представник відповідача: адвокат Хрустовська О.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження позов про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Стислий виклад позиції сторін.

24 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Комінтернівського районного суду міста Харкова з позовом до ОСОБА_3 , у якому просив в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності, стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію в розмірі 43 675,00 грн, як частку від вартості автомобіля марки «DAEWOO NUBIRA», 1998 року випуску. В обґрунтування позову зазначив, що з30.03.2019 по 09.05.2023 він перебував у шлюбі із ОСОБА_2 . За час шлюбу вони мали спільний бюджет, спільно вели домашнє господарство, разом приймали участь у витратах, пов`язаних з придбанням спільного майна. У 2022 році вони за спільні сімейні кошти придбали транспортний засіб - автомобіль марки «DAEWOO NUBIRA», 1998 року випуску. За їхньою домовленістю автомобіль був зареєстрований на ім`я ОСОБА_2 . Таким чином, вказаний транспортний засіб, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та підстави вважати, що вказаний автомобіль та джерела його придбання є особистою власністю ОСОБА_2 відсутні. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06.04.2023 у справі №641/324/23, яке набрало законної сили 09.05.2023, шлюб між ними було розірвано. За час шлюбного життя жодних домовленостей або шлюбних договорів вони не укладали. Отже, транспортний засіб - автомобіль марки «DAEWOO NUBIRA», 1998 року випуску, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У позасудовому порядку йому не вдається знайти порозуміння із відповідачкою щодо поділу належного їм майна. Інакше як через суд він не може вирішити питання щодо поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності. Зазначає, що автомобіль є неподільною річчю, його поділ в натурі призведе до неможливості його використання у повній мірі кожною із сторін. При його поділі по 1/2 частці, кожен із сторін буде змушений встановлювати порядок його використання шляхом ще одного звернення до суду. Вважає, що оскільки автомобіль «DAEWOO NUBIRA», який є об`єктом спільної власності подружжя, зареєстрований за відповідачкою і перебуває у її постійному користування, то з неї слід стягнути відповідну компенсацію. Розмір компенсації має виходити із ринкової вартості автомобіля на час вирішення справи. Через відсутність у нього можливості встановити його дійсну вартість, визначенню підлягає ринкова вартість подібного автомобіля за своїми якостями (технічними характеристиками) на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Згідно Довідки суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 вартість автомобіля марки «DAEWOO NUBIRA», рік випуску - 1998, станом на 21.12.2024 становить 87 350,00 грн. Компенсація за 1/2 частину автомобіля, з урахуванням Довідки суб`єкта оціночної діяльності, станом на час звернення до суду, складає 43 675,00 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Хрустовська О.П. подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що ОСОБА_2 було придбано транспортний засіб марки «DAEWOO NUBIRA», 1998 року випуску. Даний транспортний засіб було придбано під час шлюбу, але за власні кошти ОСОБА_2 з власних джерел заробітку, тому є особистою приватною власністю дружини. Зазначає, що від шлюбу сторони мають спільну дитину, з якою відповідач проживає окремо від позивача, за весь час спільного подружнього життя та після розлучення позивач жодним чином не допомагав своїй дитині, почав сплачувати аліменти на дитину лише останні 6 місяців, має велику заборгованість зі сплати аліментів на дитину, тому можна зробити висновок, що позивач не мав матеріальної та фінансової змоги придбати даний автомобільний транспорт під час подружнього життя або будь-яким чином приймати участь в його купівлі. Таким чином, на підставі зазначеного, можна дійти висновку, що позивач має скрутне фінансове становище, адже незважаючи на відсутність будь-якої допомоги з боку позивача та приймання участі в житті дитини, на даний час ОСОБА_1 має намір додатково стягнути з відповідача кошти в розмірі 43 675,00 грн, як частку від вартості автомобіля марки «DAEWOO NUBIRA», 1998 року випуску, який було придбано за особисті кошти відповідача ОСОБА_2 . Також вказує, що наразі відповідач ОСОБА_2 у зв`язку із військовим станом та безпековою ситуацію на території України, перебувала та проживала разом з дитиною на території Польщі, наразі повернулися в Україну, весь час утримує та займається вихованням дитини, тому не є спроможною для виплати будь-якої компенсації в рахунок визнання права власності на автомобільний транспорт, який і так було придбано за особисті кошти ОСОБА_2 та є надмірним тягарем для відповідача.

Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.

25 грудня 2024 року ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова справу передано на розгляд до Дергачівського районного суду Харківської області.

16 січня 2025 року справа надійшла до Дергачівського районного суду Харківської області.

17 січня 2025 року після отримання інформації про місце проживання (перебування) відповідача було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено перше судове засідання на 10 год 00 хв 19.02.2025. Направлено відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Запропоновано відповідачу подати до суду відзив на позов в строк до 12.02.2025, але не менше п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Запропоновано позивачу подати до суду відповідь на відзив у строк до 14.02.2025. Запропоновано відповідачу подати до суду в строк до 18.02.2025 заперечення, в яких викласти свої пояснення, міркування і аргументи щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань і аргументів і мотиви їх визнання або відхилення.

27 січня 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Хрустовською О.П. через систему «Електронний суд» подано до суду відзив на позовну заяву.

19 лютого 2025 року судове засідання відкладено на 10 год 00 хв 20.03.2025.

13 березня 2025 року представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Хрустовською О.П. через систему «Електронний суд» подано до суду заяву про долучення до матеріалів справи копії відповіді на адвокатський запит від Основ`янсько-Слобідського відділу ДВС у м. Харкові СМУ МЮ від 07.03.2025.

20 березня 2025 року судове засідання відкладено на 11 год 00 хв 28.04.2025.

28 квітня 2025 року судове засідання відкладено на 11 год 00 хв 28.05.2025.

28 травня 2025 року судове засідання відкладено на 10 год 30 хв 12.06.2025.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Герасименя О.Ю. підтримав позов, просив його задовольнити з підстав, які зазначені у ньому.

У судовому засіданні представник відповідача адвокат Хрустовська О.П. просила відмовити у задоволенні позову з підстав, які зазначені у відзиві.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 06 квітня 2023 року (справа № 641/324/23, провадження № 2/641/1018/2023) розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 30 березня 2019 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Слобідському та Основ`янському районах у м. Харкові Головного територіального управління юстиції у Харківській області, актовий запис № 158.

З огляду на витяг з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів Головного сервісного центру від 28.11.2024, власником транспортного засобу «DAEWOO NUBIRA», 1998 року випуску, є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Дата останньої реєстрації: 11.11.2022. Об`єм двигуна 1598 см3.

З відповіді № 1473722 від 12.06.2025 з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ за параметрами власника або ТЗ установлено, що транспортний засіб «DAEWOO NUBIRA», р/н НОМЕР_1 , 1998 року випуску, номер двигуна: НОМЕР_2 , номер кузова: НОМЕР_3 , червоного кольору, об`єм двигуна: 1598 см3, вартість ТЗ: 70 000,00 грн, належить ОСОБА_2 , на підставі перереєстрації ТЗ на нового власника по Договору укладеному в ТСЦ від 11.11.2022.

Відповідно до відомостей Довідки ФОП ОСОБА_4 б/н, від 21.12.2024, щодо середньої ціни автомобіля марки «DAEWOO NUBIRA», 1998 року випуску, об`єм двигуна 1598 см3, згідно даних мережі інтернет, сайтів avtoria.ua. Avtobazar.ua, діапазон ціни пропозиції до продажу КТЗ такої моделі, року виготовлення (КТЗ приймається в робочому стані, в комплекті, пробіг не враховується) становить: 62 890,00 грн 125 790,00 грн. Середнє значення ціни КТЗ такої моделі, року виготовлення, становить: 87 350,00 грн.

Мотиви суду.

Всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази на належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з таких підстав.

Згідно зі ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Про ознаки проживання однією сім`єю висловився і Конституційний Суд України у своєму рішенні від 3.06.99 №5-рп/99, в якому зазначив, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт тощо.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов`язковою умовою для створення їхньої сім`ї. Сім`я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Судом встановлено, що сторони з 30.03.2019 перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Комінтернівського районного суду міста Харкова від 06 квітня 2023 року було розірвано.

Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Указані правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 01 липня 2015 року (справа №6-612цс15), від 25 листопада 2015 року (справа №6-2333цс15), від 16 грудня 2015 року (справа №6-2641цс15), від 07 вересня 2016 року (справа №6-801цс16).

Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом (ст.71 СК України).

Частиною першою статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. № 11 (далі - Постанова), встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший).

Зі змісту п.п. 23, 24 Постанови вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 30 постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Встановлено, що за час перебування у шлюбі 11.11.2022 сторони набули у власність транспортний засіб марки «DAEWOO NUBIRA», 1998 року випуску, номер кузова: НОМЕР_3 , червоного кольору, об`єм двигуна: 1598 см3, який було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідача половини вартості автомобіля, позивач посилався на те, що транспортний засіб був придбаний за спільні кошти подружжя, а тому він є об`єктом права спільної сумісної власності, у зв`язку з чим він має право на отримання грошової компенсації у розмірі, що відповідає його частці у спільному майні.

Натомість представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Хрустовська О.П. у відзиві на позовну заяву наполягала на тому, що даний транспортний засіб було придбано під час шлюбу, але за власні кошти ОСОБА_2 з власних джерел заробітку, тому є особистою приватною власністю дружини.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 278/2482/21 від 16 січня 2023 року у справі № 754/3132/16-ц.

Разом з тим, доказів на підтвердження того, що вказаний транспортний засіб відповідач ОСОБА_2 придбала в період шлюбу за особисті кошти, стороною відповідача суду не надано.

Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що спірний транспортний засіб є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбаний в період шлюбу, за їх спільні кошти, незалежно від того, що оформлений та зареєстрований за відповідачем.

Обставин, які б свідчили про те, що спірний автомобіль є особистою власністю однією із сторін, судом не встановлено.

Жодної із сторін не заявлено вимоги про відступлення від засади рівності часток подружжя.

Таким чином, спірне рухоме майно, а саме транспортний засіб марки «DAEWOO NUBIRA», 1998 року випуску, номер кузова: НОМЕР_3 , набуте сторонами за час зареєстрованого шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними у рівних частках.

Судом встановлено, що спірний автомобіль знаходиться у користуванні відповідача ОСОБА_2 , що не заперечувалося представником відповідача у судовому засіданні.

З огляду на відповідь № 1473722 від 12.06.2025 з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ за параметрами власника або ТЗ, отриманої судом з вказаного реєстру на підставі надання права відповідного доступу в підсистемі ЄСІТС «Електронний суд», вартість спірного ТЗ на день перереєстрації становила 70 000,00 грн.

Звертаючись до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 на обґрунтування вартості спірного транспортного засобу надав довідку суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 , відповідно до якої вартість автомобіля марки «DAEWOO NUBIRA», рік випуску - 1998, станом на 21.12.2024 діапазон ціни пропозиції до продажу КТЗ такої моделі, року виготовлення (КТЗ приймається в робочому стані, в комплекті, пробіг не враховується) становить: 62 890,00 грн 125 790,00 грн. Середнє значення ціни КТЗ такої моделі, року виготовлення, становить: 87 350,00 грн.

При цьому стороною відповідача не надано доказів на спростування визначеної вартості автомобіля.

Матеріали справи не містять іншого висновку експерта, акту оцінки тощо, які б визначали ринкову вартість спільного транспортного засобу «DAEWOO NUBIRA», рік випуску - 1998, станом на 21.12.2024, на момент розгляду справи.

Будь-яких клопотань з приводу призначення у справі судової експертизи для визначення ринкової вартості спірного автомобіля від сторін та їх представників до суду не надходило.

Так як вартість такої моделі ТЗ «DAEWOO NUBIRA», рік випуску 1998 у довідці суб`єкта оціночної діяльності визначена як середнє значення ціни, а вартість саме цього транспортного засобу «DAEWOO NUBIRA» 1998 року випуску, номер двигуна: НОМЕР_2 , номер кузова: НОМЕР_3 , червоного кольору, об`єм двигуна: 1598 см3 відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру ТЗ, визначена на підставі договору, який укладено 11.11.2022 в ТСЦ, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача частину від загальної вартості автомобіля, виходячи з вартості цього ТЗ - 70 000,00 грн, що становить 35 000,00 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17 (провадження № 6-1489цс17) та постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц (провадження № 61-26879св18).

Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Принцип змагальності прийнято розглядати як основоположний компонент концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що також включає споріднені принципи рівності сторін у процесі та ефективної участі.

Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, серед іншого, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

З метою безумовного дотримання цього конституційного принципу статті 12, 13 Цивільного процесуального кодексу України також гарантують те, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Міжнародні стандарти у сфері судочинства приділяють значну увагу питанням дотримання принципу змагальності судового процесу.

Так, у пункті 30 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи «Щодо якості судових рішень» міститься положення, згідно з яким дотримання принципів змагальності та рівності сторін є необхідними передумовами сприйняття судового рішення як належного сторонами, а також громадськістю.

Зв`язок принципів змагальності та рівності акцентовано також у деяких рішеннях Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «Салов проти України» (заява №65518/01, п. 87) Суд зробив висновок, що принцип рівності сторін у процесі є лише одним з елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду, яке також включає фундаментальний принцип змагальності процесу («Руїс-Матеос проти Іспанії» (Ruiz-Mateos v. Spain), заява №12952/87, п. 63).

У справі «Лазаренко та інші проти України» (№70329/12, п. 37) Суд нагадує, що принцип змагальності та принцип рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції «справедливого судового розгляду» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, невід`ємними частинами права на суд необхідно розглядати, зокрема, такі вимоги, як змагальність процесу (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden), заява №10563/83, п. 24-33) та право на ефективну участь (T. проти Сполученого Королівства (T. v. the United Kingdom), заява №24724/94, п. 83-89).

Таким чином, принцип змагальності спільно з принципом рівності є одним з основних елементів поняття «право на справедливий суд», що гарантоване Конвенцією.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України» (заява №4241/03, п. 50), в аспекті змагальності, наголошується на тому, що оцінка доказів є компетенцією національних судів і Суд не підмінятиме власною точкою зору оцінку фактів, яку їм було надано в межах національного провадження, гарантуючи право на справедливий судовий розгляд; стаття 6 Конвенції, в той же час, не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або способів їх оцінки, що є предметом регулювання, в першу чергу, національного законодавства та оцінки національними судами. Аналогічна позиція також міститься у рішенні в справі «Олюджіч проти Хорватії» (Olujic v Croatia), №22330/05, п. 77).

В інших рішеннях цього Суду сформовані такі підходи до розуміння принципу змагальності: згідно зі статтею 19 Конвенції обов`язок Суду полягає у забезпеченні дотримання зобов`язання, що здійснюються Договірними сторонами Конвенції, зокрема, його функція не стосується фактів чи законів, які враховані національним судом, якщо тільки вони не порушили прав та свобод, захищених Конвенцією; Суд не може погодитися принципово та абстрактно з тим, щоб незаконно отримані докази можуть бути допустимими («Schenk v. Switzerland, заява №10862/84, п.п 45-46; «Garcia Ruiz v. Spain», заява №30544/96, п. 28; Spang v. Switzerland, №45228/99, п. 32); Суд повторює, що він не уповноважений замінювати свою оцінку фактичних обставин, зроблену національними судовими органами, проте відповідно до прецедентної практики Суду вимога справедливості судового розгляду включає дослідження способу, у який було отримано та представлено докази; завдання Суду, серед іншого, установити, чи провадження в цілому, включно зі способом отримання і представлення доказів, було справедливим у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції («Домбо Беєер B. V. проти Нідерландів» (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands), заява №14448/88, п. 31).

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Отже, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 35 000,00 грн грошової компенсації за частину від вартості транспортного засобу «DAEWOO NUBIRA», 1998 року випуску, номер кузова: НОМЕР_3 , червоного кольору, об`єм двигуна: 1598 см3.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 244 ЦПК України після судових дебатів суд оголошує про перехід до стадії ухвалення судового рішення та час його проголошення в цьому судовому засіданні. У виняткових випадках залежно від складності справи суд може відкласти ухвалення та проголошення судового рішення на строк не більше десяти днів з дня переходу до стадії ухвалення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення.

Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 12, 13, 81, 83, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 351, 352, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 35 000,00 грн, як частину від вартості транспортного засобу «DAEWOO NUBIRA», 1998 року випуску, номер кузова: НОМЕР_3 , червоного кольору, об`єм двигуна: 1598 см3.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ;

відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повне судове рішення складено 19 червня 2025 року.

Суддя Є. А. Болибок