ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1061/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №697/530/25 Категорія: 302000000 Деревенський І. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року

м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Сіренка Ю.В., Гончар Н.І., Фетісової Т.Л.

секретар Широкова Г.К.

учасники справи:

заявник: ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: Виконавчий комітет Канівської міської ради,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2025 року (у складі судді Деревенського І.І.) про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання в місті Каневі Черкаської області у період з 01.07.1988 до 31.12.1992, мотивуючи тим, що після закінчення Дніпродзержинського енергетичного технікуму у березні 1988 року була направлена на роботу на посаду техніка-гідрогеолога комплексної пошукової експедиції № 3 м. Балаково, Саратовської області Російської Федерації, де їй виписали трудову книжку, видали наказ про прийняття на роботу як молодшого спеціаліста, однак, у зв`язку з відсутністю роботи вона у червні 1988 року повернулася до своїх батьків у м. Канів, Черкаської області, де проживала без прописки.

Зазначала, що у червні 1989 року вона офіційно звільнилася з роботи за місцем реєстрації у м. Балаково Саратовської області Російської Федерації, отримала трудову книжку на руки та виписалася і приїхала знову до м. Канева, де уклала шлюб та влаштувалася на постійну роботу на Канівському електромеханічному заводі «Магніт».

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 №106 територія міста Канева та окремих населених пунктів Канівського району була віднесена до 4-ї зони посиленого радіологічного контролю.

Обґрунтовуючи вимоги заяви, ОСОБА_1 вказувала, що 14.08.1994 за місцем роботи їй було встановлено статус постраждалої внаслідок Чорнобильської катастрофи та було видано виконавчим комітетом Канівської міської ради відповідне посвідчення (категорія 4).

На даний час виникла необхідність у оформленні документів для отримання різних компенсацій та пільг, оформлення пенсії за віком з урахуванням положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Звернувшись до Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області за оформленням документів, їй поставили вимогу підтвердити документально факт її проживання в м. Каневі Черкаської області у період з 01.07.1988 року до 31.12.1992 року.

Однак документи, які підтверджують факт її проживання у місті Каневі Черкаської області за період з 01.07.1988 року до 31.12.1992 року не збереглися і встановити цей факт вона вважала можливим лише у судовому порядку за наявними доказами та показами свідків.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви.

Суд мотивував своє рішення тим, що дослідженими доказами у справі беззаперечно не доведено факту проживання заявниці в м. Каневі Черкаської області в період з 01.07.1988 по 31.12.1992.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. Просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити заяву про встановлення факту.

На обгрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що надала до суду посвідчення постраждалої від наслідків Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 , чим підтверджується факт, що станом на 31.12.1992 вона проживала в м. Каневі Черкаської області, територія якого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.1991 № 106 була віднесена до 4-ї зони радіоекологічного забруднення, не менше чотирьох років.

Крім того, скаржник вказує, що у відповідь на її звернення до відділу з Чорнобильських питань Канівського управління соціального захисту населення, їй повідомлено про відсутність збережених документів щодо видачі посвідчень працівникам заводу «Магніт», де скаржник працювала з 1989 року.

Звертає увагу, що отримала аналогічні відповіді з управління соціального захисту населення Канівської міської ради, архівного відділу виконавчого комітету Канівської міської ради.

Натомість вважає, що покази свідків, які були допитані в суді першої інстанції повністю підтвердили факт її проживання в м. Каневі з 1988 року.

Наголошує, що інших письмових доказів, про які вказує суд в рішенні, вона не має оскільки станом на 1988 рік проживала у батьків та перебувала на утриманні матері.

Учасники справи були належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, однак в судове засідання не з`явились, направили до суду заяви про розгляд справи без їх участі.

Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, за таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2025 року відповідає вказаним вимогам закону.

Так, відповідно до ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Визначений у частині 1 статті 315 ЦПК України перелік фактів, які можуть встановлюватися судом, не є вичерпним, оскільки частиною другою зазначеної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 зробила висновок, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судовому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту проживання в місті Каневі Черкаської області у період з 01.07.1988 року по 31.12.1992 рік, ОСОБА_1 мотивувала необхідністю отримання різних компенсацій та пільг, оформлення пенсії за віком з урахуванням положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 (Закон № 796-XII).

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі - Закон № 796-XII).

Згідно із ч. 1 ст. 55 Закону № 796-XII особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зокрема особи, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення за умови, що вони станом на 01 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, мають право на зменшення пенсійного віку на 3 роки, та додатково 1 рік за 2 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 15 Закону № 796-XII підставами для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях. Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.

За матеріалами справи вбачається, що ОСОБА_1 є особою, потерпілою від Чорнобильської катастрофи (категорія 4), що підтверджується ксерокопією посвідчення серії НОМЕР_1 , виданого виконавчим комітетом Канівської міської ради 14.08.1994 року (а. с. 11).

Однак, як слідує із заяви про встановлення факту, звернувшись до Головного управління Пенсійного фонду України у Черкаській області за оформленням документів для отримання пенсії, заявниці поставили вимогу підтвердити документально факт проживання в м. Канів Черкаської області у період з 01.07.1988 року по 31.12.1992 року.

Згідно з архівною довідкою № 37/04-01 від 12.02.2025 Виконавчого комітету Канівської міської ради, куди ОСОБА_1 зверталась із заявою на підтвердження стажу роботи, підтвердити стаж роботи не виявилось можливим через відсутність надходження документів «Укргідропроект» на зберігання до Трудового архіву м. Канева.

Відповідно до відповідей з Управління соціального захисту населення Виконавочго комітету Канівської міської ради № 787/05-20 від 25.04.2025 та архівного відділу Виконавочго комітету Канівської міської ради № 04-08/76 від 25.04.2025, первинні документи, на підставі яких заявниці видано посвідчення потерпілої від Чорнобильської катастрофи (категорія 4), не збереглися.

Отже, заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту проживання в м. Каневі Черкаської області за вказаний період з метою оформлення пенсії за віком з урахуванням положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991, оскільки за матерілами справи довести факт проживання або роботи за вказаний період шляхом отримання відповідних довідок не виявилось можливим.

За наведеного, колегія суддів вважає, що заявниця обрала належний спосіб захисту своїх прав.

Верховний Суд у своїй постанові від 13.03.2024 у справі №377/49/23 висловився, що у випадку неможливості особи реалізувати своє право на підтвердження факту проживання або роботи у зоні радіоактивного забруднення в позасудовому порядку, питання про встановлення юридичного факту, зокрема проживання, відноситься до юрисдикції цивільного суду.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту проживання на території м. Канева Черкаської області за період з 01.07.1988 року до 31.12.1992 року, суд виснував, що заявницею не доведено достатніми доказами проживання у вказаний період.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки ОСОБА_1 не надано жодного письмового доказу на підтвердження свого проживання, зокрема за період з 01.07.1988 року до 31.07.1989 року, а покази свідків, які були допитані судом, не можуть бути беззаперечним доказом факту проживання заявниці в цей період, без підтвердження іншими доказами.

Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні обгрунтовано звернув увагу на те, що доводи заявниці щодо проживання з 1988 року по 1989 рік в м. Каневі Черкаської області спростовуються записами в трудовій книжці ОСОБА_1 , відповідно до яких за період з 04.04.1988 до 27.06.1989 вона була офіційно працевлаштована на посаді техніка-геолога комплексної пошукової експедиції №3 в м. Балаково, Саратовської області Російської Федерації.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги є фактично аналогічними доводам заяви та спростовуються вищенаведеним, а тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, як таке, що постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування якого скаржником не наведено.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 01 квітня 2025 року у даній справі без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та за умов, визначених ст. 389 ЦПК України.

Судді: Ю.В. Сіренко

Н.І. Гончар

Т.Л. Фетісова