ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 червня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/2382/24

Головуючий у першій інстанції - Волошина Н. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/844/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шарапової О.Л.

суддів: Євстафіїва О.К., Скрипки А.А.,

з участю секретаря: Шапко В.М.

сторони:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідачка: ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Менська міська рада (орган опіки та піклування Менської міської ради).

Особи, які подали апеляційну скаргу: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Оскаржується рішення Менського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2025 року, суддя Волошина Н.В., місто Мена., повний текст складений 06 березня 2025 року.

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом, у якому просили визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачам у рівних частках на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 . Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 11 березня 2024 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано. За домовленістю між колишнім подружжям дитина - ОСОБА_4 залишається проживати разом з матір`ю.

У 2022 році ОСОБА_3 разом з дитиною виїхала на постійне місце проживання за кордон, житловим будинком АДРЕСА_1 вони не користуються, будь-які їхні особисті речі у будинку відсутні, участі в утриманні житла та оплаті житлово-комунальних послуг не беруть, чим ставлять позивачів в скрутне матеріальне становище та створюють перешкоди у вільному розпорядженні власністю. Дані обставини, на думку позивачів, свідчать про втрату ОСОБА_4 та його матері, інтересу до вказаного житла.

Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просить скасувати рішення Менського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що рішення суду є незаконним.

Особи, які подали апеляційну скаргу зазначають, що ОСОБА_3 разом з дитиною виїхала за межі країни на постійне місце проживання. Жодних намірів повертатися до міста Мени не вчиняла. Після розлучення ОСОБА_3 здійснила поділ майна подружжя та продала позивачу належну їй частину житлового будинку, з якого позивачі мають намір виселити ОСОБА_4 .

Особи, які подали апеляційну скаргу, вказують, що у колишньої дружини позивача та їх спільної дитини відсутній інтерес до проживання у приватному будинку позивача, а тому рішення про задоволення позовних вимог, жодним чином не порушить права дитини, передбачені ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про охорону дитинства», оскільки мова не йде про реальне виселення.

Особи, які подали апеляційну скаргу, вважають, що твердження суду першої інстанції щодо поважності причин не проживання дитини в спірному будинку, яка пов`язана з повномасштабним вторгненням рф на територію України, є надуманим та таким, що не відповідають дійсності. Саме лише посилання у справі на наявність обставин непереборної сили, без надання відповідних доказів, не може вважатися безумовним доведенням відповідних обставин.

Особи, які подали апеляційну скаргу звертають увагу, що відповідач участі у розгляді справи не приймав, дані висновки свідчать про те, що суд їх самостійно встановив, буз будь-яких наявних в матеріалах справи доказів.

Особи, які подали апеляційну скаргу посилаються на те, що судом першої інстанції безпідставно залишено поза увагою той факт, що за домовленістю відповідачки з колишнім чоловіком, дитина буде проживати з матір`ю і відповідного спору з цього питання між ними не існує. Тому, місце проживання дитини, є вибором виключно матері, яка вже не є членом сім`ї позивача.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника справи, дослідивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Встановлено, що рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 11 березня 2024 року шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_3 ) розірвано (а.с. 9).

Відповідно до договору про поділ майна, набутого в період перебування у шлюбі, від 20 лютого 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , у період зареєстрованого шлюбу подружжям - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було набуте у сумісну власність майно: 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; грошові кошти в сумі 6 000 доларів США; вказане майно було поділене за цим договором та у особисту приватну власність ОСОБА_1 перейшло: 1/2 частка житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_3 - грошові кошти в сумі 6 000 доларів США (а.с. 11).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 07 жовтня 2024 року за № 398076258, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці кожному (а.с. 12-13).

Згідно з Витягом №7307 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 03 жовтня 2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с. 14).

Згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с. 15).

За інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_4 та ОСОБА_3 неодноразово перетинали державний кордон України протягом 2022-2024 років (а.с. 39-40, 41).

Стаття 47 Конституції України передбачає, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Положення ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.

Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України право члена сім`ї власника квартири, який не є співвласником, на користування цією квартирою обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цьому житлі.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до пункту 4 статті 29 ЦК України, визначено, що місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Частинами 3, 4 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» визначено, що задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком до 10 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників.

Задекларованим або зареєстрованим місцем проживання (перебування) дитини віком від 10 до 14 років є задеклароване або зареєстроване місце проживання (перебування) її батьків або інших законних представників чи одного з них, з яким проживає дитина, за згодою іншого з батьків або законних представників, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує стосовно дитини функції опікуна.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, оскільки він зареєстрований у спірному будинку зі згоди позивача ОСОБА_1 , який є його батьком, матір дитини на даний час знялася з реєстрації в спірному будинку, іншого зареєстрованого місця проживання немає, докази тривалості його не проживання визнаються судом як поважні, оскільки дитина є неповнолітньою і її місце проживання залежить від місця проживання батьків, виїзд дитини разом з матір`ю закордон обумовлений повномасштабним вторгненням рф, а позивачі не надали доказів на підтвердження того, що реєстрація дитини спричиняє перешкоди у користуванні належним їм будинком.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання; маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку; матеріали справи не містять доказів того, що мати дитини має інше житло. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 24 лютого 2025 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча: Судді: