Справа № 938/89/25
Провадження № 22-ц/4808/807/25
Головуючий у 1 інстанції Чекан Н. М.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Бойчука І.В., Пнівчук О.В.,

за участю секретаря Кузнєцова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Левченко Марії Миколаївни на рішення Верховинського районного суду від 28 березня 2025 року, ухвалене в складі судді Чекан Н.М. у селищі Верховина, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю,

в с т а н о в и в:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: виконавчий комітет Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини з матір`ю.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що 11 січня 2020 року між сторонами укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син - ОСОБА_3 . Дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні.

17 грудня 2024 року відповідач подав позов про розірвання шлюбу, не порушуючи питання про визначення місця проживання дитини.

Вказує, що стосунки між подружжям погіршилися, вони мають різні погляди на життя та перебувають в різних країнах. Із 2023 року сторони не проживають разом, від семимісячного віку дитина постійно перебуває з матір`ю. Відповідач виїхав на постійне місце проживання за кордон, тому вирішити питання про місце проживання дитини в позасудовому порядку неможливо.

Вважає, що проживання дитини з матір`ю відповідає її найкращим інтересам, оскільки саме мати забезпечує гармонійний фізичний, духовний і моральний розвиток дитини, займається її навчанням та створює умови для формування особистості.

Також зазначає, що в Україні проживають бабусі та дідусі дитини, що сприятиме збереженню сімейного оточення, формуванню родинних цінностей, а також духовному й фізичному розвитку дитини в стабільному середовищі.

Посилаючись на вказані доводи та норми законодавства, просила позов задовольнити.

Рішенням Верховинського районного суду від 28 березня 2025 року позов задоволено. Визначено місце проживання малолітнього сина ОСОБА_4 з матір`ю - ОСОБА_2 . Роз`яснено, що відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, - ОСОБА_1 - спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Левченко М.М., подав апеляційну скаргу. Вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Зазначає, що з 2018 року постійно проживає у Швеції, де певний час перебувала і позивачка. Саме там у 2022 році народився їхній син - ОСОБА_3 . Коли сину виповнилося сім місяців, позивачка повернулася з ним до України.

Апелянт не має заперечень щодо цього та вважає, що проживання дитини з матір`ю відповідає її найкращим інтересам. Питання про визначення місця проживання дитини ніколи не було предметом спору між сторонами, а поданий ним позов про розірвання шлюбу таких вимог не містив.

Вказує, що звернення позивачки до суду з позовом про визначення місця проживання дитини є необґрунтованим, оскільки дитина фактично проживає з матір`ю. Батько не оспорює місце проживання дитини, не має наміру його змінювати та не перешкоджає у її вихованні. При цьому позовна заява не містить обставин, які б свідчили про наявність реального спору щодо місця проживання дитини, а матеріали справи не містять відповідних доказів.

Зазначає, що висновок органу опіки і піклування, поданий позивачкою, не підтверджує наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини. Висновки суду першої інстанції про існування спору через відсутність між сторонами договору про визначення місця проживання вважає помилковими, оскільки неукладення такого договору зумовлене лише географічною віддаленістю сторін, а не конфліктною ситуацією.

З огляду на відсутність предмета спору вважає, що провадження у справі підлягає закриттю на підставі пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України.

Просить оскаржуване рішення скасувати, закрити провадження у справі та вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Представник позивачки - адвокат Кантор А.О. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що твердження ОСОБА_1 про відсутність спору є необґрунтованим і не відповідає фактичним обставинам справи. Вказує, що відповідач не перебуває в Україні, письмової згоди на проживання дитини з матір`ю не надавав та не виявив ініціативи щодо участі у її вихованні. Крім того, звернувся до суду із зустрічним позовом про встановлення графіка спілкування з дитиною, а також подав апеляційну скаргу, що свідчить про наявність спору.

Звертає увагу на заяву відповідача в суді першої інстанції про те, що Швеція є країною походження дитини. На думку позивачки, таке твердження створює ризик міжнародного правового конфлікту, зокрема можливість звернення до органів іноземної юрисдикції з вимогою про повернення дитини. У зв`язку з цим наголошує на необхідності ухвалення національного судового рішення як підтвердження законності перебування дитини в Україні.

Також стверджує, що відповідач жодного разу не звертався до органу опіки та піклування з ініціативою надати висновок щодо можливості проживання дитини з ним, що свідчить про відсутність реальної зацікавленості у вихованні дитини та формальний характер доводів, викладених в апеляційній скарзі.

У зв`язку з викладеним просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду апелянт ОСОБА_1 та його представник - адвокат Левченко М.М., доводи та вимоги апеляційної скарги підтримали, просили суд їх задовольнити.

Представник позивачки - адвокат Кантор А.О. щодо задоволення апеляційної скарги заперечила, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Верховинської селищної ради Верховинського району Івано-Франківської області подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Щодо позовних вимог покладається на розсуд суду.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності представника третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та його представника, заперечення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5 11 січня 2020 року зареєстрували шлюб, що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 14).

ІНФОРМАЦІЯ_1 в сторін народився син - ОСОБА_3 , про що свідчить копія довідки про особу Податкової служби Швеції від 18 жовтня 2022 року, відповідно до якої місцем народження дитини є комуна Сундсвалль , лен Вестерноррланд, країна Швеція, а його опікунами є ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (а.с. 8-10).

Згідно з копією довідки про реєстрацію особи громадянином України, виданої Посольством України в Королівстві Швеція від 30 грудня 2022 року №61217/536/ГР-196, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований громадянином України (а.с. 5).

Відповідно до копій витягів з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 (витяг від 5 квітня 2023 року №2023/002774422) та ОСОБА_3 (витяг від 19 липня 2023 року №2023/005447007) зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Як вбачається з копії Висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , затвердженого рішенням виконавчого комітету Верховинської селищної ради №721 від 11 лютого 2025 року, доцільно визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із матір`ю - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням дотримання прав дитини на навчання, медичне обслуговування та соціальний захист; при цьому рекомендовано батькам, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , здійснювати свої дії, керуючись інтересами та потребами дитини, враховуючи її вік та психологічний стан (а.с. 57-59).

З копії характеристики Верховинського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) «Сонечко» від 03 лютого 2025 року №3/01-25 відомо, що ОСОБА_3 відвідує зазначений заклад із жовтня 2024 року, на даний час зарахований до ясельної вікової групи «Пролісок», є доглянутим, життєрадісним хлопчиком, розвиток якого відповідає віковим особливостям, вихователі позитивно відзиваються як про дитину, так і про матір - ОСОБА_2 , яка співпрацює з вихователями у питаннях виховання, розвитку та навчання дитини, постійно відвідує відкриті заходи, батьківські збори, вчасно сплачує за харчування та надає благодійну допомогу закладу (а.с. 77).

Відповідно до копії характеристики Ільцівського старостинського округу від 30 січня 2025 року №73/02.2-18, ОСОБА_2 розлучена, утримує неповнолітнього сина ОСОБА_4 , проживає на території Ільцівського старостинського округу. Проявила себе з позитивного боку, є працьовитою, врівноваженою, спокійною, відповідальною та доброзичливою, користується авторитетом серед друзів, сусідів та односельців, бере участь у вирішенні побутових проблем громади, скарг на неї не надходило (а.с. 78).

Згідно з копією акта обстеження матеріально-побутових умов/фактичного місця проживання заявника від 07 лютого 2025 року №26, на утриманні ОСОБА_2 перебуває малолітній син ОСОБА_3 . Батько дитини ОСОБА_1 на території Верховинської селищної громади не проживає, участі у вихованні дитини не бере, дошкільний навчальний заклад не відвідує. Для повноцінного та гармонійного розвитку і виховання дитини матір`ю створено належні матеріально-побутові умови, зокрема: син має окреме місце для сну і відпочинку, іграшки, одяг та взуття відповідно до віку та сезону (а.с. 79).

З копії відповіді Служби у справах дітей Верховинської селищної ради від 10 лютого 2025 року №475/04-28/11 на №18/01-17/03 від 07 лютого 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_2 не проживає, на даний час перебуває за кордоном (а.с. 80).

Відповідно до копії повідомлення Служби у справах дітей Верховинської селищної ради від 10 лютого 2025 року №475/04-28/114 на №18/01-17/03 від 07 лютого 2025 року відомості про реєстрацію місця проживання громадянина ОСОБА_1 на території громади відсутні (а.с. 81).

Згідно з копією довідки Верховинської селищної ради від 06 лютого 2025 року №44/04-40/23 ОСОБА_2 з 03 січня 2025 року станом на дату видачі довідки працює на посаді начальника відділу містобудування та архітектури Верховинської селищної ради (а.с. 83).

З копії акта обстеження умов проживання від 03 лютого 2025 року №9/03-06/11, складеного за результатами обстеження місця проживання ОСОБА_2 , відомо, що умови проживання відмінні: ОСОБА_2 проживає разом із малолітнім сином у двоповерховому будинку батьків, забезпеченому всіма комунальними зручностями, з наявністю косметичного ремонту, сучасних меблів і побутової техніки. Дитина має окрему облаштовану кімнату з місцем для сну, книгами, іграшками та розвиваючими матеріалами, забезпечена одягом, взуттям і речами першої необхідності відповідно до віку та сезону; у помешканні чисто, тепло, встановлено доброзичливі, довірливі відносини між матір`ю та дитиною, хлопчик комунікабельний, активний, має друзів. Батько з 2022 року з дитиною не проживає, перебуває за кордоном у Швеції, участі у її вихованні не бере. Мати виявляє належний рівень відповідальності у догляді, вихованні та розвитку дитини. В будинку також проживають бабуся та дідусь дитини (а.с. 84).

Як вбачається з копії висновку оцінки потреб сім`ї (додатку 1 до акту оцінки потреб сім`ї/особи) - складні життєві обставини відсутні, ознак психологічної травми у дитини не виявлено, вплив факторів сім`ї та середовища - позитивний, потреби дитини задовольняються. Мати здатна забезпечувати потреби дитини (а.с. 85-86).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що якнайкращим інтересам дитини відповідатиме проживання з матір`ю, оскільки батьки не змогли самостійно врегулювати спір щодо її місця проживання, між ними існує конфлікт, що підтверджується, зокрема, поясненнями відповідача про незаконний виїзд дитини зі Швеції, поданням ним відзиву та зустрічного позову, а також відсутністю договору між сторонами про визначення місця проживання сина.

Апеляційний суд погоджується із такими висновками, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Частина 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

За ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 та ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження №14-327цс18) вказується, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі №377/128/18 (провадження №61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку».

У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, №31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено у ст. 7 СК України, згідно з якою жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що твердження апелянта про відсутність заперечень з його боку щодо проживання дитини разом із позивачкою не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 26 червня 2024 року №334/3710/22 (провадження №61-4072св24) наголосив на тому, що відсутність задокументованих заперечень з боку матері щодо проживання дитини разом з батьком на момент пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору в такій справі.

Схожі за змістом висновки викладений у постановах Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №686/20582/19-ц (провадження №61-1807св20) та від 29 листопада 2023 року у справі №757/555/22 (провадження №61-10724св23).

Позивачка, як мати малолітньої дитини, має гарантоване Конституцією України та чинним законодавством України право звернутись до суду для того, щоб питання визначення місця проживання дитини було врегульоване судовим рішенням.

Так, у справі «Bellet v. France», Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19 (провадження №12-52гс20)).

Перевіряючи доводи апелянта щодо відсутності спору між сторонами, апеляційний суд звертає увагу, що згідно з поясненнями відповідача, наданими в судовому засіданні суду першої інстанції, між батьками існує конфлікт щодо визначення місця проживання малолітнього сина.

Як зазначено в мотивувальній частині рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 наголошував на тому, що дитина незаконно залишила територію Швеції, оскільки позивачка виїхала з нею до України, обіцяючи повернутися, проте цього не дотрималася.

Посилання апелянта на те, що висновок органу опіки і піклування, поданий позивачкою, не підтверджує наявність спору між батьками щодо місця проживання дитини, колегією суддів відхиляється з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Пред`явлення ОСОБА_2 позову про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення суду першої інстанції про задоволення цього позову в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини.

Матеріали справи не містять відомостей про врегулювання між батьками цього питання шляхом укладення договору.

Крім того, до суду першої інстанції апелянт подавав відзив на позов та зустрічну позовну заяву щодо порядку здійснення батьківських прав - про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення участі у її вихованні, в якій, зокрема, міститься вимога зобов`язати матір щороку забезпечувати спільний відпочинок з дитиною за межами України, що свідчить про наявність між сторонами неврегульованих питань, що стосуються дитини.

Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 (провадження №61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Водночас, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 квітня 2024 року №501/1786/22 (провадження №61-16857св23) вказав, що надання органом опіки та піклування висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір.

Щодо доводів апелянта про те, що суд мав би закрити провадження у справі відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору, то такі також не заслуговують на увагу.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Разом і тим, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №456/647/18 (провадження №61-2018св19), від 09 вересня 2020 року у справі №750/1658/20 (провадження №61-9658св20).

З огляду на вищевикладені обставини цієї справи, твердження апелянта про відсутність предмета спору не знайшло свого підтвердження. Відтак, підстави для закриття провадження у справі відсутні.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із рішенням суду і переоцінки доказів, власного помилкового тлумачення апелянтом норм законодавства та не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Водночас, колегія суддів вважає за доцільне зауважити, що Верховний Суд у справі від 18 березня 2021 року №288/39/20 (провадження №61-17698св20)? наголосив, що визначення місця проживання дитини з матір`ю не позбавляє батька батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, а також зауважив, що батько не обмежений у можливості реалізації належного йому права на спілкування із синами шляхом ініціювання питання про встановлення порядку участі батька у вихованні дітей.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Левченко Марії Миколаївни слід залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду від 28 березня 2025 року - без змін.

Оскільки апеляційним судом вирішено апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат у цій справі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Левченко Марії Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Верховинського районного суду від 28 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча: О.О. Томин

Судді: І.В. Бойчук

О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.