Справа №461/3526/22
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2025 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Александрович М.І.,

представника відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Донченка О.Г.,

представника третьої особи Кіх О.Г.,

представника третьої особи Брика І.С.,

представника третьої особи Вовк М.І.,

представника третьої особи Хільчука О.П.,

представника третьої особи Усатенка Д.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Львові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом

ОСОБА_3

( АДРЕСА_1 ,

адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 )

в інтересах якого діє адвокат Блонський Михайло Андрійович

(79011, м. Львів, вул Свєнціцького,5, офіс 208, РНОКПП: НОМЕР_2 )

до

Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції

(79000, м. Львів, пл. Шашкевича, 1, )

Міністерства юстиції України

(01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, )

Вищої ради правосуддя

(04050, м. Київ, вул. Студентська, 12-А, )

Держави Україна в особі Державної казначейської служби України

(01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, )

Національного банку України

(01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9, )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору

Національне антикорупційне бюро України

(03035, м. Київ, вул. В. Сурикова, 3, )

Офіс Генерального прокурора

(01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, )

Головне управління Національної поліції у Львівській області

(79007, м. Львів, пл. Ген. Григоренка, 3, )

Державне бюро розслідувань

(01011, м. Київ, вул. Мирного Панаса, 28, )

Господарський суд Львівської області

(79014, м. Львів, вул. Личаківська, 128, )

Пустомитівський районний суд Львівської області

(81100, Львівська обл., м. Пустомити, вул. Ів. Кандиби, 3, )

Головне управління ДПС у Львівській області

(79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35, )

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»

(010011, м. Київ, вул. Лєскова, 9, )

Громадська організація «Асоціація суддів господарських судів України»

(65119, Одеська обл., м. Одеса, просп. Шевченка, 29, ).

Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області

(79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; )

Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»

(03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, будинок, 100, )

про відшкодування моральної шкоди,

встановив:

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міністерства юстиції України, Вищої ради правосуддя, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Національного банку України, треті особи: Національне антикорупційне бюро України, Офіс Генерального прокурора, Головне управління Національної поліції у Львівській області, Державне бюро розслідувань, Господарський суд Львівської області, Пустомитівський районний суд Львівської області, Головне управління ДПС у Львівській області, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк», Громадська організація «Асоціація суддів господарських судів України», Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Акціонерне товариство «СЕНС БАНК» про стягнення заподіяної моральної шкоди.

Відповідно до прохальної частини заяви, позивач просить суд стягнути з Державного казначейства України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 462 745 000,00 грн.

Заявлені вимоги позивач обгрунтовує тим, що відносно нього було проведено процедуру банкрутства, як фізичної особи-підприємця, у Господарському суді Львівської області з 19.03.2010 по 06.12.2019 з порушенням вимог законодавства, а також незаконним впливом на нього з боку державних органів влади в інтересах кредиторів, пов`язаних з процедурою банкрутства. Так, 19.03.2010 Господарським судом Львівської області (суддею Морозюк А.Я.) порушено справу про банкрутство фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 за заявою кредитора Акціонерного товариства «Райффайзен Банк». Дана процедура була продовженням дій кредиторів з продажу майна ОСОБА_3 , а саме примусового продажу на прилюдних торгах його квартири та продажу будинку в порядку виконавчого провадження, який не відбувся через відсутність покупців. Зокрема, станом на 19.03.2010 у позивача була скрутна фінансова ситуація, яка була викликана настанням світової фінансово-економічної кризи і її наслідками, у вигляді нестабільності фінансових ринків, обмеження кредитування, подорожчанням іноземних валют, тощо. Проте, в контексті наявних у позивача станом на цей час кредитних договорів, усі його договори були забезпечені заставами - нерухомим та рухомим майном, яке на момент передання в заставу (іпотеку) мало оціночну вартість не меншу за загальну вартість кредиту. Крім цього, усі ці кредитні договори були споживчими, оскільки видавалися для особистих потреб позивача - придбання житла, авто, земельної ділянки, які не використовувалися в підприємницькій діяльності та не могли там бути використані. Відтак, позивач стверджує, що він обгрунтовано міг розраховувати на те, що його фінансова ситуація мала бути вирішена або шляхом погашення кредитів, або шляхом передачі кредиторам майна та погашення у такій спосіб заборгованості. Натомість, державні органи, за які повинна нести відповідальність держава, не лише не діяли в межах своїх повноважень, але і використовували надані функції держави для захисту інтересів кредиторів, відібравши у позивача все його майно та збільшили розмір заборгованості. Фактично в процедурі банкрутства ОСОБА_3 не лише не отримав звільнення від своїх боргів у зв`язку з такою процедурою та вилученням його майна, а ще сума його заборгованостей по кредитним договорам виросла в десятки разів. Процедура банкрутства, яка мала на меті можливість для позивача отримати звільнення від своїх боргів шляхом припинення підприємницької діяльності, уникнення настання негативних наслідків для можливості в подальшому знову займатися підприємництвом, продаж майна банкрута для звільнення від боргів, не дала жодного позитивного результату, тривала понад 10 років, спричинила значне втручання в особисте життя позивача, змушували його весь цей час, захищатися від кредиторів та державних органів, які прикривали їх інтереси, доводити свою позицію, а також те, що він не є ворогом держави, а людиною яка має право на справедливий суд та гідне поводження. Загальні дії державних органів, їх бездіяльність, спричинена приватними інтересами, за твердженням позивача, не обмежувалася процедурою банкрутства, а носила набагато ширший характер та поширила свій вплив на інтереси членів сім`ї позивача та людей, які мали з ним спільні інтереси. Позивач зазначає, що ним було подано позов до Сихівського районного суду м. Львова з вимогою про стягнення заподіяної матеріальної та моральної шкоди з арбітражного керуючого та AT «Райффайзен Банк», який був основним ініціатором процедури банкрутства та має нести відповідальність за наслідки усіх негативних дій відносно позивача, які були спричинені цією процедурою.

Визначаючи підстави для заявлення позову, позивач звертає увагу на окремі порушення, допущені державними органами по відношенню до нього. Зокрема, позивач стверджує, що в першу чергу, такі порушення допущені судовими інстанціями - Господарським судом Львівської області, який розглядав справу про банкрутство, та Пустомитівським районним судом Львівської області, який розглядав справи про виселення позивача та про стягнення з нього боргу. Крім цього, Міністерство юстиції та його територіальний орган - Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції є органами з питань банкрутства, які мають ряд повноважень в такій процедурі та здійснюють нагляд і контроль за діяльністю арбітражного керуючого, а також здійснють організацію виконавчого провадження та ряд інших повноважень в сфері юстиції. По відношенню до позивача були допущені порушення пов`язані з нездійсненням своїх функцій в сфері банкрутства, незаконний продаж майна ОСОБА_3 під час примусового виконання рішення суду, відкриття та здійснення виконавчих проваджень щодо ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 на основі виконавчих документів, які були видано протиправно та незаконно. Інші відповідачі по справі фактично залучені до цього процесу через їх бездіяльність в рамках процедур, які покладені для запобігання порушенням прав людини та її захистом. Так, позивач зазначає, що ще до порушення провадження у справі про банкрутство він втратив свою квартиру, яка була забезпеченням по кредитному договору №010/08-3/3684/в, однак банк здійснив всі дії в процедурі виконавчого провадження для продажу його житлового будинку по іншому кредитному договору, проте через відсутність покупців не продав такий. Підставою для звернення AT «Райфайзен Банк» із заявою про порушення справи про банкрутство стало те, що ОСОБА_3 було отримано кредит в цій фінансовій установі на суму 140000,00 доларів США. Даний кредит був забезпечений іпотекою - квартирою АДРЕСА_3 . Сума заборгованості за цим кредитом №010/08-3/3684/в, станом на момент звернення із заявою про порушення справи про банкрутство становила 118836,97 доларів США. При цьому, на момент звернення з такою заявою АТ «Райффайзен Банк» вже отримав рішення Господарського суду Львівської області про стягнення на його користь заборгованості за кредитним договором в сумі 144136,52 доларів США - рішення суду від 10.04.2009 р. справа №10-18. 21.10.2010 р. на прилюдних торгах на виконання цього рішення суду було реалізовано предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_3 . Отже, підставою для звернення із заявою до суду для порушення справи про банкрутство ФОП ОСОБА_3 став кредитний договір на купівлю будинку, який по своїй правовій природі є споживчим кредитом і жодного відношення до здійснення підприємницької діяльності не мав. Таке нерухоме майно використовувалося виключно для проживання ОСОБА_3 та для задоволення його особистих житлових та сімейних потреб, не маючи жодного відношення до підприємницької діяльності. Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 47 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом (в редакції на момент порушення справи про банкрутство), заяву про порушення справи про банкрутство громадянина-підприємця можуть подати кредитори, за винятком кредиторів, вимоги яких пов`язані із зобов`язаннями, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров`ю громадян, кредиторів, які мають вимоги щодо стягнення аліментів, а також інші вимоги особистого характеру. Відповідно, підставою для порушення провадження у справі про банкрутство було заявлення вимог кредиторів, які не пов`язані з підприємницькою діяльністю банкрута, а пов`язані з особистими правами та інтересами фізичної особи. Як вбачається з іпотечного договору №010/08-3-3684/в/1 укладеного 23.04.2008, сторонами такого договору виступали АТ Райффайзен Банк та фізична особа ОСОБА_3 , тобто саме як фізична особа, а не фізична особа підприємець, що теж свідчить про те, що відносини сторін не носили характер підприємницької діяльності ОСОБА_3 . Отже, порушення провадження у справі про банкрутство було вчинено на основі договору про споживче кредитування, який не носив характеру підприємницької діяльності. Позивач також вказує на незаконність продажу його майна - квартири АДРЕСА_3 , яка була надана в іпотеку АТ «Райффайзен Банк» для забезпечення кредитного договору №010/08-3/3684/в у сумі 140000,00 доларів США. Вказує на те, що банку було надано в іпотеку майно, оціночна вартість якого перевищувала суму отриманого кредиту, проте він був проданий за ціною в чотири рази нижчою за оціночну. Згідно акту державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 27.01.2010, предмет іпотеки був реалізований в процедурі виконавчого провадження, на підставі наведеного вище рішення суду. 21.01.2010 предмет іпотеки був реалізований на прилюдних торгах за ціною, в чотири рази нижчої від його оцінки на момент надання цього майна в іпотеку. Кошти були перераховані банку в рахунок погашення заборгованості по кредиту. Реалізація предмету іпотеки відбувалася на прилюдних торгах установами, які віднесені до відповідного управління Міністерства юстиції України, тобто перебували в безпосередньому підпорядкуванні та віданні цією установи. Відповідно до постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 11.02.2010, державний виконавець повернув АТ «Райффайзен Банк» виконавчий документ, оскільки в боржника ОСОБА_3 відсутнє інше майно, яке б не перебувало у заставі. Проте, на момент відкриття виконавчого провадження в ОСОБА_3 не було майна, яке б не перебувало у заставі, однак державний виконавець не повернув на підставі цього виконавчий документ, а здійснив примусовий продаж предмета іпотеки. Позивач стверджує, що у договірних відносинах повинна існувати рівність прав та обов`язків кредитора і боржника, адже такий паритет повинен бути дотриманий на всіх етапах виконання договору. Також. позивач зазначає, що на виконання умов договору кредиту №010/08-3/3684/в від 23.04.2008 ним було передано в іпотеку майно - квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 73,6 кв.м, вартістю на дату посвідчення договору іпотеки 1 017 667 грн., що за курсом НБУ становило 201 518,22 доларів США. Боржник вправі був очікувати, що оскільки вартість квартири перевищувала суму кредиту та існуючу заборгованість майже на 50 000,00 доларів США, то такого предмету іпотеки буде достатньо для задоволення вимог банку. Отже, передавши в рахунок забезпечення вимог за договором кредиту майно, оціночна вартість якого перевищувала вартість кредиту, позивач вважає, що мав право очікувати на погашення суми кредиту за рахунок продажу такого майна. Протиправний, на думку позивача, продаж майна боржника за зниженою вартістю, в порушення норм Закону України «Про іпотеку», призвів до непогашення кредиту, збільшення суми заборгованості ОСОБА_3 та, відповідно, до наявності в банку підстав для звернення до суду із заявою про порушення справи про банкрутство. Окрім цього, позивач вказує на незаконність формування реєстру вимог кредиторів та визнання банкрутом ФОП ОСОБА_3 , оскільки було неправильно включено до вимог першої черги вимоги АТ «Райффайзен Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» по трьом кредитним договорам, за якими ФОП ОСОБА_3 було придбано майно для особистих потреб (будинок, земельна ділянка, автомобіль), що, на його думку, є порушенням норм ч.2 ст.49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Отже, заборгованості ФОП ОСОБА_3 , які стали підставою для визнання його банкрутом були сформовані в результаті включення туди кредитів, не пов`язаних з підприємницькою діяльність та ініціювання процедури банкрутства внаслідок виникнення заборгованості за договором споживчого кредитування. Якби цих дій вчинено не було, ФОП ОСОБА_3 не був б визнаний банкрутом та щодо нього не була б ініційована процедура банкрутства і, відповідно, розпочата ліквідаційна процедура, яка тривала понад 10 років, в результаті чого позивач зазнав значних порушень його конституційних прав на зайняття підприємницькою діяльністю, на заборону втручання в особисте та сімейне життя, на повагу та захист права власності.

Також, стосовно недосягнення цілей банкрутства, позивач зазначає, що у випадку проведення процедури банкрутства ФОП ОСОБА_3 він розраховував, що така процедура надасть можливість йому вийти з тяжкого фінансового стану, пов`язаного з неможливістю погашати свої зобов`язання по кредитам в результаті об`єктивних факторів, а саме фінансової кризи 2008-2009 р.р. та стрімкого зростання курсу іноземних валют і зміни економічної ситуації на ринку. Проте, в результаті здійснення процедури банкрутства, таких цілей не лише не було досягнуто, але було фактично лише порушено права позивача, застосовано до нього усі негативні наслідки процедури банкрутства, а кінцевий результат був упущений. Як зазначається позивачем, процедура банкрутства була ініційована в 2010 році. Ліквідаційна процедура була розпочата 20.10.2010 на судовому засіданні, де Господарським судом Львівської області, на підставі наданих документів, зокрема рішення комітету кредиторів, прийнято постанову про визнання фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури. Позивач зазначає, що ліквідаційна процедура щодо нього повинна була закінчитись, не пізніше 18 місяців з моменту її початку. Проте, така процедура тривала до 06.12.2019. На думку позивача, за час здійснення арбітражним керуючим своїх повноважень як розпорядником майна, а потім ліквідатором, було допущено значну кількість порушень норм чинного законодавства України про банкрутство, які стали підставою для неодноразових звернень ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України та його підпорядкованих органів для проведення перевірок діяльності арбітражного керуючого. Також, позивач вказує на інші порушення в процедурі банкрутства, які вплинули на порушення його прав, зокрема зазначає, що всупереч вимогам Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», арбітражним керуючим Надлонком А.І. було укладено договір №23/03/10 від 23.03.2010 з АТ «Райффайзен Банк», згідно з яким ліквідатор отримував кошти за свою роботу арбітражного керуючого в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3 безпосередньо від цього кредитора, без затвердження умов оплати рішенням суду. Крім того, арбітражний керуючий незаконно включив до ліквідаційної маси банкрута та здійснював продаж майна, яке не могло бути реалізоване в процедурі банкрутства та протиправно включено до ліквідаційної маси майно ОСОБА_4 , незаконність чого була встановлена рішеннями судів та підтверджена самим ОСОБА_5 03.10.2014, на підставі ухвали Господарського суду Львівської області від 16.09.2014, було незаконно внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про припинення ФОП ОСОБА_3 , що було оскаржено та скасовано 28.01.2015 постановою Львівського апеляційного господарського суду, відтак така не набрала законної сили. На думку позивача, з 03.10.2014 по 2017 рік ФОП ОСОБА_3 значився, як припинений в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і процедура банкрутства не могла здійснюватися, проте, арбітражний керуючий Надлонок А.І. продовжував виконувати функції ліквідатора. Запис про поновлення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_3 теж здійснений незаконно, оскільки був вчинений за вказівкою начальника управління юстиції ОСОБА_6 , а не на підставі рішення суду, як того вимагає п.2 ч.1 ст.25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, громадських формувань та юридичних осіб підприємців». Таким чином, позивач вважає, що очевидним порушенням його прав є те, що будучи ФОП, з 2010 року по 2019 рік включно він не мав можливості здійснювати підприємницьку діяльність та отримувати доходи.

Крім того, позивач вказує, що з моменту початку процедури банкрутства на нього постійно вчинявся тиск від сторонніх державних інституцій, з метою примушування відмовитись від захисту своїх прав, віддати все майно кредиторам та не відстоювати свою громадянську позицію та позицію людини в демократичному суспільстві. Позивач стверджує, що завжди зазначав і не заперечував того факту, що станом на момент порушення провадження у справі він дійсно опинився в скрутному матеріально-фінансовому становищі через об`єктивні причини. Він неодноразово звертався до кредиторів з проханням реструктуризації своєї заборгованості. Крім цього, коли арбітражний керуючий фактично перебрав на себе управління діяльністю ФОП ОСОБА_3 , позивач повідомляв, що в нього є значна дебіторська заборгованість з боку контрагентів та кредиторська перед постачальниками. З цього приводу арбітражний керуючий не вчиняв жодних дій та не намагався допомагати боржнику здійснювати підприємницьку діяльність, хоча з 19.03.2010 р. була введена процедура розпорядження майном, в процесі якої ще не приймалося рішення про припинення підприємницької діяльності, а арбітражний керуючий фактично управляв діяльністю ФОПа. Після відкриття провадження у справі про банкрутство було обмежено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_3 , накладено арешт на все його майно та майно його дружини, яке було зареєстроване на ім`я позивача, здійснювалося збирання інформації про ОСОБА_3 та його майновий стан, обмежено його у всіх фінансових операціях. Перед відкриттям провадження було здійснено незаконний продаж квартири позивача по АДРЕСА_4 , яка була забезпеченням договору кредиту. Квартира продана без наявності судового рішення про звернення стягнення на іпотеку, згоди іпотекодавця, за ціною в декілька разів нижчою заставної. В результаті кредит, який був забезпечений іпотекою, залишився не погашеним. На думку позивача, суд після відкриття провадження по справі та до моменту визнання ФОП ОСОБА_3 банкрутом не виконував своїх функцій та не здійснював нагляду за арбітражним керуючим і відповідно не відреагував на допущені ним порушення, а саме відсутність підстав для відкриття провадження по справі оскільки вимоги кредиторів носили особистий характер (споживчий кредит), заявлені вимоги кредиторів були вимогами, не пов`язаними з підприємницькою діяльністю, арбітражний керуючий неправильно сформував реєстр вимог кредиторів з порушенням черговості, що стало підставою для визнання ФОП ОСОБА_3 банкрутом. Окрім цього, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Сиротяком Михайлом Романовичем 26 березня 2009 року вчинено виконавчий напис № 645, яким на задоволення вимог банку звернуто стягнення на предмет іпотеки. На підставі виконавчого напису нотаріуса відкрито виконавче провадження №12224634. 30 серпня 2010 року постановою головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області виконавчий документ повернуто ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», у зв`язку з тим, що предмет іпотеки двічі не реалізовано з прилюдних торгів, а стягувачем не придбано предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок ціни майна. Апеляційним судом Львівської області 25 грудня 2013 року ухвалено рішення про задоволення позову ОСОБА_3 , припинено встановлену на підставі договору іпотеки, укладеного 11 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», іпотеку нерухомого майна, а саме житлового будинку, земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування зазначеного житлового будинку і господарських будівель та земельної ділянки площею 0,1050 га для ведення особистого селянського господарства, розташованого в с. Липники Пустомитівського району Львівської області, вилучено з Державного реєстру іпотек - запис про іпотеку, та з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна - запис про заборону відчуження зазначеного майна. Крім цього, виконавчий напис нотаріуса від 26 березня 2009 року №645 був визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, хоча фактично процедура реалізації по ньому вже була проведена державною виконавчою службою, яка перебуває у віданні Міністерства юстиції. Процедура банкрутства тривала понад встановлений законом строк. Сам позивач не заперечував якщо б процедура банкрутства дійсно досягла своїх цілей, а саме було продане його майно пов`язане з підприємницькою діяльністю та щоб він отримав звільнення від погашення наявних в нього боргів. Проте, з 2012 року строк ліквідаційної процедури закінчився і суд повинен був завершити розгляд справи, припинивши таку процедуру. В 2014 році подано позов до Пустомитівського районного суду Львівської області про стягнення заборгованості за кредитним договором, вимоги по якому були включені до реєстру вимог кредиторів у справі про банкрутство. Сума стягнення становила майже 3 (три) мільйони доларів США, хоча в реєстрі вимог кредиторів не перевищувала 400000,00 доларів США. 01.09.2015 р. виконавчою службою було відкрито виконавче провадження по вищевказаному рішенню суду про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 , яке потім було скасоване. AT «Альфа Банк» в той ж час здійснив виконавчий напис нотаріуса по своїм кредитним договорам та подав їх на виконання до виконавчої служби. Виконавчий напис було вчинено 30.11.2014 р. приватним нотаріусом КМНО Чуловським В.А. №7518 щодо звернення стягнення на земельну ділянку, кадастровий номер :06:000:029, яка була предметом іпотеки по кредитному договору, вимоги по якому включено до реєстру вимог кредиторів у процедурі банкрутства. 22.12.2015 р. державним виконавцем на основі скарг ОСОБА_3 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що таке суперечить вимогам процедури банкрутства, хоча саме виконавче провадження було відкрите 04.02.2015 р. Позивач зазначає, що начальником відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби 18.05.2016 р. було винесено постанову про стягнення виконавчого збору з ОСОБА_3 на суму 333060,79 грн. за виконання виконавчого напису нотаріуса, який сама виконавча служба вважає таким, що виданий незаконно та не міг бути пред`явлений для виконання.

В 2014 році Господарським судом Львівської області було вперше закрито провадження у справі про банкрутство, при цьому, ОСОБА_3 не було звільнено від його боргів. В 2015 році провадження у справі про банкрутство було знову закрито, без звільнення ОСОБА_3 від подальшого виконання боргових зобов`язань. В подальшому, така ухвала суду про закриття провадження у справі була скасована, проте АТ «Райффайзен Банк» вже отримав виконавчий лист та подав його на виконання. У 2013 році вже були наявними рішення Пустомитівського районного суду Львівської області, яким здійснено розподіл майна між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Проте, арбітражний керуючий надалі здійснював продаж майна на прилюдних торгах практично до вересня 2014 року, коли провадження у справі було закрито перший раз. 19 травня 2011 року АТ «Райффайзен Банк» звернувся з позовом до Пустомитівського районного суду Львівської області щодо виселення ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Справа перебувала на розгляді суду з 2011 року по 2020 рік. Протягом всієї процедури банкрутства тривали постійні звернення та тиск з боку колекторських компаній щодо повернення боргу, які виражалися в дзвінках до позивача та його близьких, надсилання листів з різними заявами чи документами про стягнення боргу, тощо. Хоча фактично все звернення стягнення на борги позивача мало відбуватися виключно в межах процедури банкрутства і ця процедура запроваджена саме з цією метою. Позивач наголошує, що після припинення провадження у справі про банкрутство на нього далі чинився тиск у зв`язку з формуванням йому поганої кредитної історії, не бажанням Національного банку України вживати заходів щодо держателя кредитних історій для виключення таких записів, обмеження у зв`язку з цим можливості ОСОБА_3 користуватися фінансовими інструментами.

Таким чином, обґрунтовуючи свої вимоги до органів юстиції, позивач вказує на порушення процедури банкрутства, зокрема щодо відсутності належного контролю за діяльністю арбітражних керуючих.

Щодо порушень допущених, на думку позивача, Господарським судом Львівської області, ОСОБА_3 стверджує, що такі порушення проявилися у неналежному контролі за арбітражним керуючим Надлонком А.І. в процедурі банкрутства та надмірної тривалості ліквідаційної процедури понад встановлений строк. Також вважає, що Пустомитівським районним судом Львівської області йому завдано моральної шкоди у зв`язку із винесенням незаконного рішення по справі щодо стягнення заборгованості та тривалим судовим розглядом по справі щодо його виселення. Щодо необхідності залучення до розгляду даної справи Національного банку України, Національного антикорупційного бюро України та Асоціації суддів господарських судів України, вказує на порушення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», наслідком чого стала зміна кредитора, шляхом переуступки прав вимоги, а також неправомірні дії АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Альфа Банк». Національний банк України в силу положень ст. 55 Закону України «Про Національний банк України» мав би здійснювати банківський нагляд та регулювання, основною метою якого є безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів. Також, Національне антикорупційне бюро України, зважаючи на свої функції та повноваження, жодним чином не відреагувало на зловживання посадовими особами у незаконному виведенні коштів з державного бюджету. В контексті залучення наведених юридичних осіб до участі у справі, позивач навів факти можливого впливу банку на господарські суди України. Так, 29.01.2021 Асоціацією суддів господарських судів України та Незалежною асоціацією банків України (в тому числі АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Альфа Банк») було підписано меморандум про співпрацю, згідно з яким передбачається певна співпраця між суддями господарських судів України та асоціацією банків України, яка ставить під сумнів незалежність та неупередженість суддів.

Вимоги до Вищої ради правосуддя позивач обґрунтовує тим, що ним 27.09.2017 до вказаного органу подано скаргу на дії суддів Пустомитівського районного суду Львівської області Даниліва Є.О. та Мельничук І.І., суддів апеляційного суду Львівської області Мельничук О.Я., Крайник Н.П. та Курій Н.М., суддів Господарського суду Львівської області Артимовича В.М., Чорній Л.З., Морозюка А.Я., Фартушка Т.Б. та Цікала А.І. Вказана скарга ухвалою Вищої ради правосуддя була залишена без розгляду та повернута заявнику із посиланням на те, що скарга не містила конкретних відомостей про фактичні обставини, які б свідчили про вчинення суддями дисциплінарного проступку. Отже, на думку позивача, Вища рада правосуддя не виконала покладені на неї обов`язки щодо забезпечення незалежності судової системи, функціонування на засадах відповідальності та підзвітності перед суспільством.

Щодо залучення в якості третіх осіб відповідних правоохоронних органів, позивач вказує, що він постійно здійснював звернення до таких з приводу злочинних, на його думку, дій посадових осіб, проте результатів таких звернень немає.

Заподіяна позивачу моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких він зазнав протягом 127 місяців здійснення розгляду проти нього судової справи про банкрутство, яка була порушена без законних підстав та здійснювалась всупереч вимогам закону та Конституції України, а також впливу на нього з інших інстанцій та сторін, впливу на його оточення та близьких. Також, моральна шкода підтверджується бездіяльністю органів державної влади та не здійснення ними належним чином своїх функцій. Позивач вважає, що всі факти які наведені ним в позовній заяві очевидно вказують на те, що позивач який був втягнутий в процедуру банкрутства, або якби вона тривала законно протягом не більше 18 місяців, не зазнав б очевидних душевних та моральних страждань. Оцінюючи заподіяну моральну шкоду позивач виходить з протиправності бездіяльності органів державної влади при здійсненні своїх функцій. Позивач вважає що розмір заподіяної йому моральної шкоди слід оцінити в сумі 50000000,00 доларів США, згідно еквіваленту цієї суми в національній валюті України гривні, які слід стягнути порівну з Державного бюджету України.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.07.2022 справа №461/3526/22 визначена для розгляду судді Галицького районного суду м. Львова Романюку В.Ф.

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова Романюка В.Ф. від 13.07.2022 вищевказану позовну заяву залишено без руху.

Позивачем ОСОБА_3 25.07.2022 подано заяву на виконання ухвали суду про залишення позову без руху.

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова Романюка В.Ф. від 26.07.2022 позовну заяву ОСОБА_3 повернуто позивачу.

04.08.2022 позивачем подано апеляційну скаргу на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26.07.2022.

Постановою Львівського апеляційного суду від 03.10.2022 ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26.07.2022 залишено без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 без задоволення.

17.10.2022 позивачем подано касаційну скаргу на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26.07.2022 та постанову Львівського апеляційного суду від 03.10.2022.

Постановою Верховного Суду від 15.02.2023 ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 26.07.2022 та постанову Львівського апеляційного суду від 03.10.2022 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова Романюка В.Ф. від 07.03.2023 прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

09.03.2023 позивачем ОСОБА_3 подано заяву про відвід судді Галицького районного суду м. Львова Романюка В.Ф.

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова Романюка В.Ф. від 10.03.2023 заяву ОСОБА_3 задоволено, відведено суддю Романюка В.Ф. від розгляду вказаної цивільної справи.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.03.2023 справа №461/3526/22 визначена для розгляду судді Кротовій О.Б.

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова Кротової О.Б. від 10.03.2023 справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Під час перебування справи в провадженні судді Галицького районного суду м. Львова Кротової О.Б. до суду були подані наступні документи.

14.03.2023, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» представником відповідача - Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначає, що не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необгрунтованими, з огляду на наступне. 27.09.2017 року до Вищої ради правосуддя з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_3 від 05.07.2016 року на дії суддів під час розгляду судової справи №450/3190/24. Ухвалою члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Худика М.П. від 04.10.2017 року №3880/0/18-17 скаргу ОСОБА_3 залишено без розгляду та повернуто скаржнику. Представник зазначає, що ВРП діяло в межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства, а тому доводи позивача щодо протиправності дій ВРП є безпідставними. Щодо стягнення моральної шкоди представник Вищої ради правосуддя зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і діями чи бездіяльністю відповідача Вищої ради правосуддя. Сам факт ухвалення рішення Вищою радою правосуддя не свідчить про завдання особі шкоди та про наявність підстав для її відшкодування. При розгляді спору про стягнення збитків, завданих протиправними діями, бездіяльністю, рішеннями органів державної влади або їх посадовими особами в порядку цивільного судочинства, належним доказом протиправності таких дій чи бездіяльності є відповідне рішення адміністративного суду.

21.03.2023 на адресу суду надійшли пояснення представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - голови Пустомитівського районного суду Львівської області, в яких зазначено, що Пустомитівський районний суд Львівської області не погоджується з вимогами позовної заяви, вважає їх необґрунтованими, просить відмовити у їх задоволені. Вказує, що позивачем не наведено жодних доводів та не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували наявність моральної шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і діями чи бездіяльністю Пустомитівського районного суду Львівської області. Сам факт ухвалення рішення судом не свідчить про завдання особі шкоди та наявності підстав для її відшкодування.

23.03.2023 представником відповідача - Міністерства юстиції України подано відзив на позовну заяву, згідно якого, Міністерство юстиції України не погоджується з доводами, наведеними в позовній заяві, вважає їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а відтак, просить відмовити у задоволені позовної заяви з цих підстав. Міністерством юстиції України неодноразово розглядались звернення та скарги ОСОБА_3 щодо діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. Зокрема, Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області у строк з 18.10.2017 по 20.10.2017 проведено позапланову невиїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. з питань, порушених у зверненні ОСОБА_3 від 22.08.2017, за результатами якої порушень в діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І., під час виконання ним повноважень ліквідатора у справі №28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_3 не виявлено. Також, на виконання доручення Департаменту з питань судової роботи та банкрутства Міністерства юстиції України від 05.04.2018 №345/Т-5917/9.3.1, Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області витребувано та проаналізовано пояснення арбітражного керуючого Надлонка А.І., в результаті чого, порушень в його діяльності не виявлено. Таким чином, Міністерство юстиції України, в межах повноважень державного органу з питань банкрутства, належним чином реагувало на скарги позивача, а територіальними органами Міністерства юстиції України проводилися перевірки діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. з питань, викладених у відповідних скаргах позивача. Позивачем не конкретизовано, з якими саме діями Міністерства юстиції України він не погоджується, не конкретизовано також, в чому він вбачає порушення його безпосередніх прав, свобод, обов`язків чи законних інтересів позивача. Щодо стягнення моральної шкоди представник Міністерства юстиції України зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність шкоди, а також причинно-наслідковий зв`язок між шкодою і діями чи бездіяльністю Міністерства юстиції України, а також відсутні судові рішення, якими б визнавалися протиправними дії Міністерства юстиції України відносно прав та свобод позивача.

24.03.2023, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління ДПС у Львівській області Кіх О.Г. подано письмові пояснення, в яких остання просить відмовити у задоволені позовної заяви, з огляду на те, що доводи, наведені позивачем фактично зводяться до порушень в процедурі банкрутства та аналізу судових рішень, які набрали законної сили. Представник зазначає, що позивачем не доведено протиправності поведінки відповідачів та факту заподіяння цією протиправною поведінкою йому моральної шкоди. До того ж, судовими рішеннями, що набрали законної сили, які позивач наводить у позовній заяві, які стосуються процедури банкрутства, не встановлено будь-яких протиправних дій зі сторони відповідачів. Наведені у позовній заяві обставини позивач мав би спростувати під час розгляду у судах різних інстанцій справи в межах процедури банкрутства, однак цього не зробив, тому не може спростувати ці обставини під час розгляду цієї справи.

29.03.2023 до суду надійшли пояснення від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - голови Громадської організації «Асоціація суддів господарських судів України» Н.Богацької, в яких остання просить відмовити у задоволені позову, не погоджується з доводами позивача, вважає їх необґрунтованими. Зокрема, зазначила, що не погоджується із твердженнями ОСОБА_3 щодо залучення організації третьою особою у даній справі та його обґрунтуваннями щодо необхідності цих процесуальних дій, оскільки Громадська організація «Асоціація суддів господарських судів України» є неприбутковою організацією, не здійснює жодної фінансової діяльності, не має розрахункових рахунків, не передбачає жодних внесків членів. 29.01.2021 Асоціацією суддів господарських судів України та Незалежною асоціацією банків України (в тому числі АТ «Райффайзен Банк» та АТ «Альфа Банк») було підписано Меморандум про співпрацю, згідно з яким передбачається певна співпраця між суддями господарських судів України та Асоціацією банків України. Покликання позивача на те, що підписання даного Меморандуму ставить під сумнів незалежність та неупередженість суддів не заслуговують на увагу, оскільки мета підписання такого Меморандуму забезпечення ефективних комунікацій та взаємодії між Асоціаціями, реалізації спільних проектів та розроблення пропозицій для удосконалення законодавства України. Взагалі проведення будь-якої паралелі причинно-наслідкового зв`язку між укладенням Меморандуму та розглядом справи про банкрутство позивача, є безпідставним, з огляду на те, що провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3 здійснювалось Господарськими судами у період з 19.03.2010 по 06.12.2019, який передував укладенню меморандуму про співпрацю.

31.03.2023 до суду надійшов відзив від представника відповідача Національного Банку України Донченка О.Г., в якому представник просить відмовити у задоволені вимог позивача, не погоджується з ними, вважає такі необґрунтованими, з огляду на те, що у відповідності до Закону України «Про Національний банк України» та Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний Банк України не наділений правом втручатись у діяльність банку, яка пов`язана із стягненням кредиторської заборгованості з боржників. Щодо стягнення моральної шкоди представник зазначає, що позивачем не надано жодного доказу, який підтверджує його втрати немайнового характеру, тобто в чому саме полягає моральна шкода та якими саме діями Національного Банку України зазначену шкоду було завдано. Окрім цього, позивач не зазначає якими міркуваннями він керувався при визначенні розміру моральної шкоди, та ним не надано жодних доказів, якими підтверджується розмір заявленої моральної шкоди та жодного судового рішення про визнання протиправними дій Національного банку України.

03.04.2023 від представника Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) Т.Бассараба до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволені позовних вимог, не погоджується з доводами та вимогами позивача, вважає їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Представник зазначає, що позивачем не здійснено посилання на судове рішення, яким встановлено факт протиправності дій чи бездіяльності органів юстиції або їх посадових осіб, що свідчить про відсутність доказів протиправності поведінки відповідача. Підстави, якими позивач ОСОБА_3 обґрунтовує свої позовні вимоги вже неодноразово досліджувалися судами, зокрема: у справі Господарського суду Львівської області №28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_3 ; у справі Сихівського районного суду м.Львова №464/4738/20; у справі Сихівського районного суду м.Львова №464/590/21 та у справі Львівського окружного адміністративного суду №380/5509/22. Також, звертає увагу на те, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку визначеного розміру моральної шкоди та чим він керувався при визначенні суми моральної шкоди в розмірі 1 462 745 000 грн. З огляду на наведене вважає, що позивачем не доведено і не надано суду відповідних доказів завдання йому моральної шкоди з боку відповідачів, тому його вимоги є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Офісу Генерального прокурора В.Черноліхова 03.04.2023 надійшли пояснення щодо позовної заяви, в яких останній зазначає, що до Офісу Генерального прокурора 26.03.2021 засобами поштового зв`язку надійшла заява ОСОБА_3 від 22.03.2021 щодо можливих неправомірних дій суддів Господарського суду Львівської області та арбітражного керуючого Надлонка А.І., а також з інших питань. Листом від 29.03.2021 вказана заява скерована для організації розгляду до Львівської обласної прокуратури про що повідомлено заявника. Представник вказує, що позивачем жодним чином не аргументовано, з яких підстав він залучає Офіс Генерального прокурора як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, та не конкретизовано, яким чином рішення у справі може вплинути на права та обов`язки Офісу Генерального прокурора щодо однієї із сторін даного спору.

Від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління Державної податкової служби у Львівській області Н.Хомин 03.04.2023 надійшли письмові пояснення (відзив) на позовну заяву ОСОБА_3 , в яких остання вважає необґрунтованими позовні вимоги та просить відмовити у задоволені позову, з огляду на те, що позивачем не вказано якими саме незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю Головним управлінням ДПС у Львівській області йому було завдано моральну шкоду.

10.04.2023 від представника Державної казначейської служби України Н.В. Можаєвої надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить відмовити позивачу в задоволені заявлених вимог, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема, представник вказує, що Державна казначейська служба України є юридичною особою, має самостійний кошторис видатків і не несе відповідальності за протиправні дії чи бездіяльність фізичних осіб, а відшкодування шкоди завданої останніми здійснюється з врахуванням норм Цивільного кодексу України. Відповідачем у цій справі є Держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Казначейство, яке лише здійснює повноваження щодо виконання судових рішень про стягнення коштів з державного бюджету на відшкодування відповідної шкоди, не може бути відповідачем у даній справі. Державна казначейська служба України не порушувала жодних прав та інтересів позивача, не вступала у правовідносини з позивачем, а відтак, жодної шкоди не завдавала та не може нести відповідальність за шкоду, завдану діями інших суб`єктів. Зазначає, що позивачем не вірно визначено статус Державної казначейської служби України, яка не може бути відповідачем у даній справі. Щодо стягнення моральної шкоди, представник Державної казначейської служби України зазначає, що докази заподіяння такої в матеріалах справи відсутні, а розмір відшкодування шкоди необґрунтовано завищено.

20.04.2023 представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Національного антикорупційного бюро України А.Максим`як подано до суду пояснення, в яких зазначено, що у справі у Національного антикорупційного бюро України відсутній будь-який інтерес щодо її вирішення, оскільки рішення суду жодним чином не вплине на його права та обов`язки. З огляду на наведене, третя особа не може здійснити аналіз доводів позовної заяви та, як наслідок, надати аргументи щодо підтримання або спростування позовних вимог.

27.04.2023 до суду надійшли пояснення від представника третьої особи - АТ «Райффайзен Банк» О.Л.Кожуховської, згідно яких осання просить відмовити в задоволені позовних вимог з огляду на наступне. Починаючи з вересня 2008 року позивачем порушувалися умови кредитного договору №010/08-3/3684/в, укладеного з ФОП ОСОБА_3 . У зв`язку з невиконанням ФОП ОСОБА_3 умов кредитного договору, рішенням Господарського суду Львівської області від 10.04.2009 у справі №10/18 стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №010/08-3/3684/в від 23.04.2008 в сумі 144 136,52 доларів США та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу в розмірі 118,00 грн. На виконання рішення Господарського суду Львівської області по справі №10/18 було видано наказ від 19.05.2009, який переданий на примусове виконання. У зв`язку з ухиленням від подальшого виконання рішення Господарського суду Львівської області від 10.04.2009, а також враховуючи, що ФОП ОСОБА_3 самостійно не звернувся до суду із заявою про порушення справи про банкрутство, правом на подання такої заяви скористався Банк, як кредитор Боржника, у відповідності до ч.1 ст.7 Закону України «Про банкрутство». Представник зазначає, що визнання ФОП ОСОБА_3 банкрутом та відкриття проти нього ліквідаційної процедури є наслідком невиконання ним умов кредитного договору, невиконання ним рішення Господарського суду Львівської області від 10.04.2009 у справі №10/18 протягом тривалого часу. Крім цього, позивачем не доведено наявності шкоди, існування причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, не доведено вини АТ «Райффайзен Банк».

03.05.2023 представником позивача Блонським М.А. подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, а саме копій матеріалів справ з Пустомитівського районного суду Львівської області (справа №450/3190/14-ц та справа №2-1316/1209/11), копій судової справи про банкрутство Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 №28/32.

04.05.2023 головою Господарського суду Львівської області суду подано пояснення, в яких він просить відмовити у задоволені позову, оскільки причинами тривалого розгляду справи про банкрутство відносно ФОП ОСОБА_3 №28/32 стали поведінка боржника, яка була недобросовісною, оскарження ОСОБА_3 судових рішень та тривалість дій щодо розпорядження майном, що очевидно свідчило про зловживання боржником своїм правом у вигляді завідомо безпідставного оскарження законних рішень судів. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди голова Господарського суду Львівської області зазначає, що ОСОБА_3 не надано жодного судового рішення, яке набрало законної сили, яким були б встановлені та підтверджені будь-які правопорушення при провадженні у справі про банкрутство №28/32, а тому підстав для задоволення такої вимоги немає.

10.05.2023 із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшли матеріали позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. під час виконання ним повноважень ліквідатора у справі №28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_3 , проведеної Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області у строк з 18.10.2017 по 20.10.2017.

11.05.2023 позивачем ОСОБА_3 подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії матеріалів виконавчого провадження ВП№12224634.

12.05.2023 до суду надійшли додаткові пояснення від позивача ОСОБА_3 , у яких останній надав свої аргументи щодо поданих пояснень третьої особи Господарського суду Львівської області. Зокрема, вказав, що з пояснень третьої особи вбачається, що фактично суд лобіює інтереси банку, хоча повинен бути безстороннім та не ставати на окрему сторону, позиція даної третьої особи завжди була упередженою по відношенні до нього. Твердження представника Господарського суду Львівської області щодо недобросовісної поведінки ОСОБА_3 є доказом упередженості до позивача, оскільки фактів його недобросовісної поведінки у справі встановлено не було. Так, ОСОБА_3 неодноразово подавав клопотання та їх обґрунтовував, проте, це є реалізацією його прав. Позивач зазначав, що він не намагається проводити перегляд прийнятих Господарським судом Львівської області судових рішень у справі № 28/32, а намагається довести завдання йому шкоди внаслідок здійснення процедури банкрутства.

06.06.2023, на виконання ухвали Галицького районного суду м.Львова від 04.05.2023, із Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшла довідка про результати позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. від 20.10.2017 №17, складена Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 09.06.2023 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

За результатами розгляду вищевказаної цивільної справи, 10 жовтня 2023 року Галицьким районним судом м. Львова було ухвалено рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

14 травня 2024 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2025 року, касаційну скаргу представника ОСОБА_3 ? адвоката Блонського Михайла Андрійовича задоволено частково. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 10 жовтня 2023 року та постанову Львівського апеляційного суду від 14 травня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07.02.2025, справу №461/3526/22 передано судді Галицького районного суду м. Львова Стрельбицькому В.В.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.02.2025 року справу прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

18.02.2025, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Офісу Генерального прокурора Диким О.В. подано письмові пояснення, в яких зазначено, що позивачем жодним чином не аргументовано, з яких підстав він залучив Офіс Генерального прокурора в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору та не конкретизовано, яким чином рішення у справі може вплинути на відповідні права та обов`язки, а відтак, вважає, що позивач безпідставно залучив Офіс Генерального прокурора в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. На підтвердження своїх доводів представник третьої особи зазначає, що Верховним Судом у постанові від 15.01.2025 констатовано відсутність порушень з боку Офісу Генерального прокурора, оскільки заява позивача була розглянута в межах повноважень та наданої компетенції, що не свідчить про бездіяльність Офісу Генерального прокурора та нездійснення функцій щодо захисту прав позивача.

24.02.2025 представником відповідача Національного банку України Донченком О.Г. подано відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити ОСОБА_3 у задоволені позовних вимог, вважає, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що Національний банк не має жодного відношення до розгляду справи №28/32, не був учасником вищевказаної справи та не вчиняв жодних процесуальних дій у цій справі. Представник відповідача зазначає, що позивач не надав жодного судового рішення про визнання протиправними дій чи бездіяльності Національного банку, а тому відповідачем не було вчинено жодних протиправних дій, які б призвели до негативних наслідків у вигляді завдання позивачу моральної шкоди.

27.02.2025, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», представником відповідача - Міністерства юстиції України Луценко А.С. подано відзив на позовну заяву, в якому представник просить відмовити позивачу в задоволені позовних вимог, не погоджується з доводами та вимогами, зазначеними у позовній заяві, вважає їх необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підтвердження своїх доводів представник відповідача зазначає, що позивач не надав жодного судового рішення, яким би визнавалися протиправними дії Міністерства юстиції України відносно прав та свобод позивача. Також, представник звертає увагу на те, що позивач, звертаючись до суду з позовом, не мотивував та жодними доказами не підтвердив, якими саме незаконними діями, рішеннями чи бездіяльністю відповідачем йому було завдано моральної шкоди, не доведено, що отримані моральні переживання та дискомфорт виникли у нього саме внаслідок дій відповідачів та не надано обгрунтованого розрахунку визначеного розміру моральної шкоди. Міністерством юстиції України неодноразово розглядались звернення та скарги ОСОБА_3 щодо діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. Зокрема, Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області у строк з 18.10.2017 по 20.10.2017 проведено позапланову невиїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. з питань, порушених у зверненні ОСОБА_3 від 22.08.2017, за результатами якої порушень в діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. не виявлено. Крім того, на виконання доручення Департаменту з питань судової роботи та банкрутства Міністерства юстиції України від 05.04.2018 №345/Т-5917/9.3.1, Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області витребувано та проаналізовано пояснення арбітражного керуючого Надлонка А.І., в результаті чого, порушень в його діяльності не виявлено, а тому твердження позивача про невжиття Міністерством заходів контролю за діяльністю зазначеного арбітражного керуючого є безпідставним та суперечить фактичним обставинам. Отже, Міністерство наголошує на тому, що не вчиняло дій, які б породжували настання правових наслідків у формі виникнення, зміни чи припинення прав, свобод, обов`язків чи законних інтересів позивача, відповідач належним чином реагував на скарги позивача, а територіальними органами Міністерства юстиції України проводились перевірки діяльності арбітражного керуючого, з питань, викладених у відповідних скаргах позивача, як наслідок, відсутнє порушення прав позивача та підстави для задоволення позовних вимог.

27.02.2025, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» представником відповідача - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кміть М.Б. подано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу в задоволені позовних вимог, зазначає, що відсутні судові рішення, якими б визнавалися протиправними дії відповідача, відносно прав та свобод позивача. Вказує, що позивачем не доведено, що отримані моральні переживання та дискомфорт виникли у нього саме внаслідок дій відповідачів та не надано обгрунтованого розрахунку визначеного розміру моральної шкоди. На підтвердження своїх доводів представник відповідача зазначає, що позивач посилається, зокрема, на виявлені порушення в діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. під час виконання ним своїх повноважень та відсутності заходів контролю з боку органів юстиції, як контролюючих органів, однак Міністерством юстиції України неодноразово розглядалися звернення та скарги позивача щодо діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І., зокрема територіальним управлінням юстиції у Львівській області у строк з 18.10.2017 по 20.10.2017 проведено позапланову невиїзну перевірку діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І., з питань, порушених у зверненні ОСОБА_3 від 22.02.2017, за результатами якого складено довідку про результати позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого від 20.10.2017 №22 та акт позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого від 24.10.2017 №22, згідно якого, порушень в діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. під час виконання ним повноважень ліквідатора у справі №28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_3 не виявлено, а відтак, твердження позивача є безпідставними, необгрунтованими та суперечать фактичним обставинам.

28.02.2025, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_7 подано письмові пояснення, в яких зазначено, що Акціонерне товариство «Райффайзен Банк» не погоджується з вимогами позовної заяви, вважає їх необґрунтованими та надуманими, просить відмовити в їх задоволенні. Представник наголошує на тому, що визнання ФОП ОСОБА_3 банкрутом та відкриття проти нього ліквідаційної процедури є наслідком невиконання позивачем умов кредитного договору. Щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди представник третьої особи вказує на те, що позивач не довів неправомірності дій відповідачів, відповідно, неможливо визначитися з причинно-наслідковим зв`язком між шкодою і протиправним діянням та виною в заподіянні шкоди, а відтак вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню. Представник зазначає, що надмірна тривалість розгляду Господарським судом Львівської області справи №28/32 безпосередньо пов`язана саме з діями позивача.

03.03.2025, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головного управління ДПС у Львівській області Кіх О.Г. подано пояснення, в яких представник просить відмовити у задоволенні позовної заяви. Стверджує, що розгляд справи № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_3 у період з 20.10.2010 по 06.12.2019 здійснювався в межах розумних строків, оскільки залежав від певних обставин: складність справи, поведінка скаржника, поведінка судових та інших державних органів. Згідно фактичних обставин справи, встановлених судом, до боржника ФОП ОСОБА_3 були застосовані судові процедури банкрутства, згідно Закону №2343X1, та відбувалось оскарження судових рішень у процедурі банкрутства, зокрема за заявами ФОП ОСОБА_3 . Щодо стягнення моральної шкоди, представник наголошує на тому, що доводи позивача щодо стягнення моральної шкоди у зв`язку із затягуванням розгляду справи про банкрутство, є недоведеними, та такими що не підлягають задоволенню.

10.03.2025, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_8 подано заяву про залучення до участі у справі Акціонерного товариства «Сенс Банк» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Ухвалою суду від 10.03.2025, постановленою у судовому засіданні без виходу до нарадчої кімнати, клопотання представника позивача ОСОБА_8 про залучення до участі у справі Акціонерне товариство «Сенс Банк» в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору задоволено та залучено Акціонерне товариство «Сенс Банк», в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору до участі у розгляді справи. В подальшому повідомлено третю особу про неведене процесуальне рішення та розяснено право надати пояснення, а також повідомлено про дату, час та місце розгляду справи.

11.03.2025 в.о. голови Господарського суду Львівської області подано пояснення, згідно яких, позовні вимоги ОСОБА_3 є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, з огляду на те, що причинами тривалого розгляду справи №28/32 стали: недобросовісна поведінка боржника, оскарження ОСОБА_3 судових рішень (більше 30-ти) та тривалість дій щодо розпорядження майном. Причиною банкрутства ФОП ОСОБА_3 стало невиконання ним узятих на себе кредитних зобов`язань за кредитними договорами, а отже це не може бути підставою для звільнення його від обов`язку щодо повернення отриманих ним кредитних коштів. Позивач отримував кредити як фізична особа та як фізична особа-підприємець. Передача майна в іпотеку та заставу відбувалось зі згоди другого з подружжя, тобто дружини ОСОБА_3 ОСОБА_4 , що свідчить про згоду дружини позивача на прийняття нею як і її чоловіком наслідків зобов`язань за кредитними договорами, а отже, відповідно, наслідків, які наступили у зв`язку із їх невиконанням. Проте, під час ліквідаційної процедури у справі № 28/32 майно ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 , як подружжя, було розділеним, з відповідними правовими наслідками (рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 05.12.2013, винесеного у цивільній справі №1316/115/2012, провадження №2/461/165/13). Це майно, яке ОСОБА_3 передавалось у заставу та іпотеку, як фізичною особою, що підтверджується наявними у справі договором іпотеки № 010/08-3/3684/в/1 від 23.04.2008, № 014/7299/74/55832 від 11.03.2008, іпотечним договором № 800002153-И від 11.10.2007, що було відображено у звіті ліквідатора. Зазначені дії позивача свідчать про недобросовісність його, як позичальника. В.о. голови Господарського суду Львівської області також зазначає, що судових рішень, які б набрали законної сили, щодо визнання будь-якої «протиправності дій» чи «бездіяльності», в межах провадження у справі про банкрутство ОСОБА_3 позивачем не надано. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в.о. голови Господарського суду Львівської області стверджує, що позивачем надумані такі підстави для заявлення моральної шкоди, які наведені у позовній заяві, а сума до відшкодування не підкріплена жодними фактичними причинно-наслідковими обставинами, експертними дослідженнями, понесеними витратами на лікування, реабілітацію, тощо.

12.03.2025, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд» представником позивача ОСОБА_3 ОСОБА_8 подано заяву про відвід головуючого - судді Галицького районного суду м. Львова Стрельбицького В.В.

12.03.2025 ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 12.03.2025 заяву адвоката Блонського Михайла Андрійовича про відвід судді Галицького районного суду м. Львова Стрельбицького Віталія Вікторовича з матеріалами цивільної справи № 461/3526/22 за позовом ОСОБА_3 до Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Міністерства юстиції України, Вищої ради правосуддя, Держави Україна в особі Державна казначейська служба України, Національного банку України, треті особи: Національне антикорупційне бюро України, Офіс Генерального прокурора, Головне управління Національної поліції у Львівській області, Державне бюро розслідувань, Господарський суд Львівської області, Пустомитівський районний суд Львівської області, Головне управління ДПС у Львівській області, Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», Громадська організація «Асоціація суддів господарських судів України», Головне управління Пенсійного фонду України, про стягнення заподіяної шкоди, передано до канцелярії суду для визначення судді у порядку, встановленому частиною 1 статті 33 ЦПК України.

Ухвалою судді Галицького районного суду м. Львова Романюка В.Ф. від 14.03.2025 у задоволенні заяви адвоката Блонського Михайла Андрійовича про відвід судді відмовлено.

17.03.2025, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», представником позивача ОСОБА_3 адвокатом Блонським Михайлом Андрійовичем подано додаткові пояснення у справі, згідно яких позивач вважає, що новий розгляд справи включає дослідження всіх обставин справи та заявлених підстав позову, таких як незаконність порушення провадження у справі про банкрутство, незаконний продаж майна ОСОБА_3 , незаконність формування реєстру вимог кредиторів та визнання банкрутом ФОП ОСОБА_3 , недосягнення цілей банкрутства, надмірна тривалість процедури банкрутства, порушення закону в процедурі банкрутства, які вплинули на порушення прав позивача, заподіяння йому шкоди. Позивач звертає увагу суду на те, що фактично поданий ним позов зумовлений завданням йому моральної шкоди в результаті юридичного пресингу з боку державних органів в інтересах кредиторів, починаючи з 2010 року. Щодо розміру моральної шкоди, представник позивача наголошує, що в підставах позову позивач зазначає те, що ряд незаконних рішень в процедурі банкрутства було прийнято арбітражним керуючим Надлонком А.І. Так, зокрема даному арбітражному керуючому при здійсненні банкрутства ЗАТ "Завод комунального транспорту" затверджено Господарським судом Львівської області винагороду за 3 місяці роботи в розмірі 10514665,06 грн. - ухвала від 07.02.2025 р., в той час, як ФОП ОСОБА_3 не міг здійснювати свою діяльність майже 11 років, в тому числі через дії арбітражного керуючого, які були санкціоновані Господарським судом Львівської області.

03.04.2025, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», представником відповідача - Вищої ради правосуддя подано відзив на позовну заяву, згідно якого, даний відповідач не погоджується з позовними вимогами, вважає їх необгрунтованими, а тому просить відмовити у задоволені позову, з огляду на наступне. 27 вересня 2017 року до Вищої ради правосуддя з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_3 від 05 липня 2016 року на дії ряду суддів під час розгляду судової справ № 450/3190/14. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу матеріалів від 27 вересня 2017 року, для попередньої перевірки даної дисциплінарної скарги визначено члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_9 . На підставі викладеного ухвалою члена Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя Худика М.П. від 04 жовтня 2017 року № 3880/0/18-17 скаргу ОСОБА_3 залишено без розгляду то повернуто скаржнику, у резолютивній частині даної ухвали вказано, що дана ухвала оскарженню не підлягає. Представник стверджує, що ВРП діяло в межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавств, а відтак доводи позивача щодо протиправності дій ВРП є безпідставними. Щодо неправомірності вимог про відшкодування моральної шкоди представник відповідача зазначає, що ОСОБА_3 не звертався у порядку пункту 2 частини першої статті 266 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду з позовом до Вищої ради правосуддя про визнання дій (бездіяльності) протиправними під час перебування на розгляді його дисциплінарної скарги, а відтак позивачем не наведено жодних доводів і не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність шкоди, а також наявність причинного зв`язку між шкодою і діями чи бездіяльністю ВРП. Справу просить розглянути за відсутності представника Вищої ради правосуддя.

04.04.2025, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», представником позивача ОСОБА_3 адвокатом Блонським Михайлом Андрійовичем подано додаткові пояснення у справі, в яких зазначається, що 03.02.2025 р. позивачем було подано заяву до Національного банку України, мотивами якої є продовження юридичного пресингу з боку банківського сектору, колекторів та інших осіб, у відповідь на що, Національний банк України надав відповідь, зазначивши ряд обставин, які, на думку позивача, мають суттєве значення. Представник позивача звертає увагу на доводи Акціонерного товариства «Сенс Банк» щодо кредитних договорів, а саме те, що вищевказаний банк підтверджує факт укладення кредитних договорів з ОСОБА_3 , як фізичною особою, отримані кошти не передбачалися для використання в підприємницькій діяльності та були надані на споживчі потреби. Представник позивача наголошує на тому, що з боку кредиторів та державних органів відбувається маніпулювання фактами, оскільки одні і ті ж обставини трактуються в різний спосіб. Також зазначає, що Національний банк України не вжив жодних належних та дієвих заходів для захисту прав ОСОБА_3 .

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 07.04.2025 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

08.04.2025, шляхом формування документів у підсистемі Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», представником третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Державного бюро розслідувань (далі - ДБР) подано додаткові пояснення у справі, згідно яких ДБР не погоджується із доводами позивача та просить звернути увагу суду на наступне. ДБР неодноразово висловлював позицію про те, що спір, та як наслідок, рішення у цій справі жодним чином не може вплинути на права та обов`язки Державного бюро розслідувань, а відтак, мотиви та підстави за яких ДБР залучено в якості третьої особи на стороні відповідача є безпідставними та необгрунтованими. Позивач, обгрунтовуючи заявлені вимоги вказує, що моральна шкода відповідачами заподіяна йому внаслідок розгляду судових справ щодо визнання ФОП ОСОБА_3 банкрутом; спорів щодо власності, які виникли з договорів іпотеки; дій арбітражних керуючих, пов`язаних з проведенням процедури банкрутства, ліквідаційної процедури. Однак, необхідність залучення ДБР в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, викладена позивачем дуже абстрактно та загально, в контексті правоохоронних органів в цілому, без наведення будь-яких конкретних даних, фактів та обставин, що можуть свідчити про доцільність такої процесуальної дії. Представник наголошує також на тому, що територіальні управління ДБР є самостійними юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням. Центральний апарат ДБР не втручався та не міг втручатися у діяльність ТУ ДБР у м. Львові або іншим чином впливати на прийняті слідчими цього органу рішення. Тобто, ТУ ДБР у м. Львові, яке надавало відповіді на заяви ОСОБА_3 є окремою юридичною особою, самостійно вирішує завдання із запобігання, виявлення, припинення, розкриття і розслідування злочинів, у межах своєї компетенції, відповідно до Закону України «Про Державне бюро розслідувань» та КПК України. Відтак, представник третьої особи просить суд визнати безпідставним залучення ДБР в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Згідно наявної у матеріалах справи заяви, сторона позивача просить провести розгляд справи за відсутності ОСОБА_3 та його представника.

Представники відповідачів - Міністерства юстиції України та представник відповідача Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судовому засіданні, кожен окремо, підтримали наведені у відзивах доводи та просили відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача - Національного банку України в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, просив відмовити у задоволені позову, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи - Офісу Генерального прокурора в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечила в повному обсязі.

Представник третьої особи - Державного бюро розслідувань заперечила щодо задоволення позовних вимог, з підстав, викладених у письмових поясненнях третьої особи.

Представник третьої особи - Господарського суду Львівської області Брик І.С. в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити у задоволені позову з мотивів його безпідставноості.

Представник третьої особи - Головного управління ДПС у Львівській області позовні вимоги заперечила, просили відмовити у задоволені позову, покликаючись на письмові пояснення, які долученні до матеріалів справи.

У судовому засіданні представник третьої особи - Акціонерного товариства «Райффайзен Банк» Хільчук О.П. просив відмовити в задоволені позовної заяви.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у відповідності до ст.128 ЦПК України, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України, суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.

У свою чергу, сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

З врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості учасникам провадження в повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для вирішення спору по суті. При цьому, суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні відповідача, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи судом, норми права та мотиви їх застосування та незастосування.

Згідно частини 3 статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За правовою нормою частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

За статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги та їх заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що 23.04.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ФОП ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №010/08-3/3684/в. Виконання зобов`язань за кредитним договором забезпечено договором іпотеки. Однак, починаючи з вересня 2008 року боржником порушувалися умови кредитного договору. У зв`язку з невиконанням умов кредитного договору, рішенням Господарського суду Львівської області від 10.04.2009 з ФОП ОСОБА_3 стягнуто відповідну заборгованість. 11.02.2010 державним виконавцем повернуто виконавчий документ стягувачу, оскільки в боржника відсутнє майно, яке б перебувало в заставі та на яке можна було б звернути стягнення. Вищенаведені обставини, а також загальний розмір заборгованості, зумовили звернення банку із заявою про порушення справи про банкрутство.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 19.03.2010 прийнято до розгляду заяву ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та порушено провадження у справі №28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_3 , введено мораторій на задоволення вимог кредиторів та розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Надлонка А.І. В ході провадження у наведеній справі судом було ухвалено процесуальні рішення які визначали порядок провадження у справі, вирішувались клопотання учасників провадження, виконувались дії спрямовані на виконання процедури банкрутства тощо. Зокрема, серед інших, судом було ухвалено наступні рішення.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 20.09.2010 затверджено реєстр вимог кредиторів, серед яких кредитор першої черги - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Загальна сума вимог даного кредитора: 973 грн (судові витрати та витрати на публікацію оголошення), 2816369,31 грн (вимоги, забезпечені заставою).

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 16.09.2014 затверджено звіт ліквідатора у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3 , звільнено ФОП ОСОБА_3 від подальшого виконання вимог кредиторів управління Пенсійного фонду України в Яворівському районі Львівської області на суму 2 798,22 грн, Львівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на суму 80,63 грн, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 948 794,40 грн, припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_3 та припинено провадження у справі № 28/32 про банкрутство ОСОБА_3 .

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28.01.2015 задоволено апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 , скасовано ухвалу Господарського суду Львівської області від 16.09.2014, відмовлено в задоволенні клопотання ліквідатора банкрута арбітражного керуючого Надлонка А.І. про затвердження звіту ліквідатора, справу про банкрутство ФОП ОСОБА_3 надіслано Господарському суду Львівської області для розгляду на стадії судової процедури ліквідації.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 02.04.2015 припинено провадження у справі № 28/32 в частині кредиторських вимог ПАТ «Альфа-Банк» на суму 2 251 612,52 грн, а також виключено з ліквідаційної маси боржника транспортний засіб марки «TOYOTA Corolla», 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_3 , та земельну ділянку в с. Бартатів Городоцького району Львівської області площею 1,0471 га, кадастровий номер :06:000:0029; припинено провадження у справі №28/32 в частині кредиторських вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на суму 3 445 353,95 грн та розгляд справи відкладено на 21.04.2015.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 21.04.2015 затверджено звіт ліквідатора та ліквідаційний баланс банкрута ФОП ОСОБА_3 ; звільнено ФОП ОСОБА_3 від подальшого виконання вимог кредиторів Управління Пенсійного Фонду України в Яворівському районі Львівської області на суму 2 798,22 грн, Львівського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на суму 80,63 грн, Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на суму 948 794,40 грн; припинено підприємницьку діяльність ФОП ОСОБА_3 ; провадження у справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_3 припинено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 вимоги апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 задоволено частково, ухвалу Господарського суду Львівської області у справі № 28/32 від 02.04.2015 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про зменшення розміру вимог кредитора у справі про банкрутство та клопотання ПАТ «Альфа-Банк» про припинення провадження в частині грошових кредиторських вимог банку в сумі 2 251 612,52 грн та виключення з ліквідаційної маси боржника транспортного засобу марки «TOYOTA Corolla», 2006 року випуску, р.н. НОМЕР_3 , та земельної ділянки в с. Бартатів, Городецького району, Львівської області площею 1,0471 га, кадастровий номер :06:000:0029 відмовлено, справу передано на розгляд до Господарського суду Львівської області на стадію ліквідації.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 вимоги апеляційної скарги ФОП ОСОБА_3 задоволено, ухвалу Господарського суду Львівської області у справі № 28/32 від 21.04.2015 скасовано та прийнято нове рішення, яким у задоволенні клопотання ліквідатора боржника арбітражного керуючого Надлонка А.І. про затвердження звіту ліквідатора та ліквідаційного балансу банкрута відмовлено, справу передано на розгляд до Господарського суду Львівської області на стадію ліквідації.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.10.2015 касаційну скаргу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» залишено без задоволення, постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.06.2015 залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 24 травня 2016 року в задоволенні клопотання про винесення окремої ухвали в порядку статті 90 Господарського процесуального кодексу України та повідомлення відповідних органів про незаконні вимоги щодо сплати боргу відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 20 липня 2016 року вказану вище ухвалу суду залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 01.08.2017 у задоволенні клопотання ОСОБА_3 від 11.05.2016 та від 27.09.2017 відмовлено, клопотання арбітражного керуючого Надлонка А.І. від 19.07.2017 за № 01-21/02-01/188 задоволено, затверджено оплату послуг арбітражного керуючого Надлонка А.І. у розмірі двох мінімальних заробітних плат за кожен місяць виконання повноважень арбітражного керуючого з моменту призначення у справі № 28/32, затверджено звіт про оплату послуг арбітражного керуючого Надлонка А.І. у розмірі 1 236 742,00 грн за весь період з 2010 2016 років, заяву арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. від 30.05.2017 за № 182/01-09 задоволено, ліквідатором ФОП ОСОБА_3 призначено арбітражного керуючого Худоногову Л.Ю.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28.08.2017 ухвалу Господарського суду Львівської області від 01.08.2017 залишено без змін, а апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.12.2017 касаційну скаргу ФОП ОСОБА_3 залишено без задоволення, ухвалу Господарського суду Львівської області від 01.08.2017 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 28.08.2017 залишено без змін.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27 листопада 2018 року, яку залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 19 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 23 квітня 2019 року, провадження в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3 зупинене до перегляду в апеляційному порядку ухвали Господарського суду Львівської області про відмову в задоволенні заяви ФОП ОСОБА_3 про припинення провадження в справі через сплив строку тривалості ліквідаційної процедури.

Провадження в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3 поновлено ухвалою Господарського суду Львівської області від 08 серпня 2019 року.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 30.10.2019 заяву ПАТ «Кристалбанк» та клопотання ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено, здійснено заміну кредитора ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на правонаступників ПАТ «Кристалбанк» та ПАТ «Вектор Банк».

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.11.2019, яку залишено без змін ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 06.02.2020 та, відповідно, залишено без задоволення апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 , клопотання Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області задоволено; здійснено заміну кредитора управління Пенсійного фонду України в Яворівському районі Львівської області на правонаступника Городоцьке об`єднане управління Пенсійного фонду України Львівської області; здійснено заміну кредитора Городоцького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Львівської області на правонаступника Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області. Цією ж ухвалою заяву ТОВ «Фінансова компанія «Омега Фактор» та заяву АТ «Кристалбанк» задоволено; здійснено заміну кредитора АТ «Кристалбанк» на правонаступника ТОВ «Фінансова компанія «Омега Фактор».

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 06.12.2019, прийнято відмову арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. від клопотань від 29 січня 2018 року за № 195/01 та від 05 березня 2018 року за № 298/01 про затвердження звіту арбітражного керуючого про нарахування та виплату основної грошової винагороди, відшкодування витрат, понесених ліквідатором за період виконання нею повноважень ліквідатора із закриттям провадження в частині розгляду вказаних клопотань. У задоволенні клопотання боржника від 13 березня 2018 року про винесення окремої ухвали щодо арбітражних керуючих Надлонка А. І. та Худоногової Л. Ю. відмовлено. Заяву арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. від 11 листопада 2019 року за № 249/02 задоволено. Клопотання ОСОБА_3 від 19 вересня 2019 року задоволено. Припинено процедуру ліквідації ФОП ОСОБА_3 та повноваження ліквідатора арбітражного керуючого Худоногової Л. Ю. Провадження у справі № 28/32 закрито.

Також судом встановлено, що у поданому Господарському суду Львівської області клопотанні ОСОБА_3 просив закрити провадження у справі № 28/32 на підставі пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 231 ГПК України, тобто у зв`язку з встановленням під час розгляду справи на стадії ліквідаційної процедури обставин, які є підставою для відмови у відкритті провадження. На думку заявника, доказами таких обставин є те, що заявлені кредиторські вимоги як ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», так і АТ «Альфа-Банк» про повернення кредитних коштів є вимогами, які не стосуються підприємницької діяльності ОСОБА_3 , а були отримані боржником для споживчих потреб.

У зв`язку з введенням в дію Кодексу України з процедур банкрутства та згідно з пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень відповідного Закону, з дня введення в дію цього Кодексу подальший розгляд справ про банкрутство здійснюється відповідно до положень цього Кодексу незалежно від дати відкриття провадження у справі про банкрутство, крім справ про банкрутство, які на день введення в дію цього Кодексу перебувають на стадії санації, провадження в яких продовжується відповідно до Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Перехід до наступної судової процедури та подальше провадження у таких справах здійснюється відповідно до цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 115 Кодексу України з процедур банкрутства, провадження у справі про неплатоспроможність боржника - фізичної особи або фізичної особи підприємця може бути відкрито лише за заявою боржника.

Отже, аналіз вказаної правової норми дає підстави дійти висновку про можливість здійснення провадження у справі про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи підприємця лише за наявності згоди боржника. Виходячи з цієї підстави господарський суд припинив процедуру ліквідації ФОП ОСОБА_3 та закрив провадження у справі № 28/32. При закритті провадження у справі у зв`язку із вказаною обставиною, судом відхилені доводи боржника щодо покликання на п. 3 ч. 1 ст. 231 ГПК України, оскільки ухвала від 19.03.2010 про порушення провадження у даній справі та постанова господарського суду від 20.10.2010 про визнання боржника банкрутом, при прийнятті яких суд керувався Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», набрали законної сили.

З матеріалів дослідженої судом вищенаведеної справи вбачається, що ОСОБА_3 також неодноразово оскаржувались судові рішення в ході розгляду Господарським судом Львівської області справи №28/32. Разом з тим, в ході перегляду судами вищих інстанцій не встановлено порушень чинного законодавства України щодо здійснення процедури банкрутства наслідком яких є спричинення моральної шкоди позивачу.

Ймовірні порушення процедури банкрутства ФОП ОСОБА_3 також були предметом розгляду цивільної справи № 464/590/21 за позовом ОСОБА_4 (дружини ОСОБА_3 ) до ОСОБА_5 , АТ«Райффайзен Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні позивача ОСОБА_3 про стягнення заподіяної моральної шкоди. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 08.10.2021, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14.02.2022, відмовлено у задоволенні позову у даній справі. Також, під час розгляду справи № 464/590/21 судами було встановлено, що в ході провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3 жодного майна ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не було реалізовано. Відтак, факт завдання позивачці моральної шкоди внаслідок продажу її майна, яке, за твердженням сторони, незаконним чином вилучене ліквідатором та виставлене на торги, не знайшов свого підтвердження в ході розгляду даної справи. Провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3 було ініційоване та тривало в межах передбачених чинним на той час законодавством України процедур, неправомірність такого не спростована судовими рішеннями та перевірками інших уповноважених органів, до яких неодноразово звертався сам ОСОБА_3 . Окрім цього, провадження у справі про банкрутство було закрито у зв`язку із змінами в законодавстві, а не у зв`язку із порушеннями норм чинного законодавства щодо провадження у наведеній категорії справ.

Крім цього у провадженні Сихівського районного суду м. Львова перебувала цивільна справа №464/4738/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , АТ «Райффайзен Банк», третя особа АТ «Альфа-Банк», про відшкодування шкоди завданої під час проведення процедури банкрутства. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 15.09.2021, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 28.06.2022 та постановою Верховного Суду від 23.08.2022, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 , з підстав недоведеності позивачем існування сукупності елементів складу цивільного правопорушення, зокрема шкоди, протиправної поведінки відповідачів як можливих заподіювачів шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою та вини у діях відповідачів.

Оцінюючи наведені судові провадження та обставини встановлені в ході розгляду зазначених справ, суд виходить з того, що відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Суд, виходячи з досліджених безпосередньо усіх матеріалів справи та оцінки доводів кожного з учасників провадження, приходить до висновку, що звернення ОСОБА_3 з цим позовом із зміною складу сторін та учасників провадження фактично є спробою ревізії судових рішень у господарській справі № 28/32 та цивільних справах № 464/4738/20 та № 464/590/21, що не передбачено процесуальним законодавством. В цьому контексті неможливо залишити поза увагою, що сам зміст позовної заяви у цій справі, а також заяви та клопотання позивача і його представника у значній мірі дублюють заяви, скарги та клопотання, які подавалися у вищенаведених справах та були предметом оцінки відповідних судів.

В цьому контексті щодо доводів позивача про незаконність дій судів, також слід відзначити наступне.

При здійсненні правосуддя судді незалежні і керуються верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України, частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Передчасна оцінка процесуальним діям судді або переоцінка судового рішення заявником, під час розгляду судової справи може бути розцінене як втручання у здійснення ним правосуддя.

Відповідно до пункту 2 Монреальської універсальної декларації про незалежність правосуддя (1983 рік), судді, як особи, є вільними та зобов`язані приймати безсторонні рішення згідно з власною оцінкою фактів і знанням права, без будь-яких обмежень, впливів, спонук, примусів, загроз або втручання, прямих або непрямих, з будь-якого боку і з будь-яких причин.

В Україні принцип незалежності суддів і судів закріплено на конституційному рівні (статті 126, 127, 129 Конституції України) і законодавчо унормовано (статті 6, 48, 126 Закону України „Про судоустрій і статус суддів).

Конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого статтею 55 Основного Закону України; будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права громадян на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить статті 55 Конституції України (абзац другий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 2013 року № 3-рп/2013).

Незалежність суддів є невід`ємною складовою їхнього статусу, а конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової гілки влади в механізмі захисту прав і свобод громадян та є запорукою реалізації права на судовий захист.

Незалежність суддів є основною передумовою функціонування самостійної й авторитетної судової влади, здатної забезпечити об`єктивне та безстороннє правосуддя, ефективно захистити права і свободи людини і громадянина. Принцип незалежності суддів означає процесуальну діяльність під час здійснення правосуддя в умовах, що виключають сторонній вплив на суддів. Гарантії незалежності суддів це передбачені належні засоби мінімізації та усунення негативних впливів на суддів під час відправлення ними правосуддя, спрямовані на ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Наведені мотиви також відповідають доводам висловленим у рішенні Конституційного Суду від 27 жовтня 2020 року у справі № 1-24/2020(393/20 (№ 13-р/2020).

У свою чергу, незалежність судової влади забезпечує незалежність кожного окремого судді, що є фундаментальним аспектом верховенства права (пункт 4 додатка до Рекомендації).

Відповідно до пунктів 1 та 2 Основних принципів незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29 листопада та 13 грудня 1985 року, незалежність судових органів гарантується державою та закріплюється у Конституції або законах країни. Усі державні та інші установи зобов`язані шанувати незалежність судових органів та дотримуватися її. Судові органи вирішують передані їм справи безсторонньо, на основі фактів та відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукань, тиску, погроз або прямого чи непрямого втручання з будь-якого боку і хоч би з яких причин.

ЄСПЛ у справі «Олександр Волков проти України» висловив свої доводи та висновки щодо процедури переоцінки судового рішення поза межами встановленої процедури, які в цій частині суд знаходить цілком релевантними для оцінки доводів позивача. Так, відповідно до п.46 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Олександр Волков проти України», яке набуло статусу остаточного 27.05.2013 року, рішення суддів не повинні бути предметом перегляду поза межами звичайної процедури оскарження.

У позовній заяві Туліка С.К. також посилається на порушення з боку інших органів державної влади, які за клопотанням позивача залучені до участі у цій справі. Оцінюючи наведені стороною позивача підстави та доводи в цій частині, суд виходить з наступних мотивів.

З матеріалів справи встановлено, що Міністерством юстиції України (його територіальними органами) неодноразово вживалися заходи реагування на діяльність арбітражного керуючого Надлонка А.І. під час виконання ним повноважень в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3 , однак порушень у діяльності цього керуючого не виявлено. Листами Міністерства юстиції України від 14 червня 2018 року, 27 серпня 2018 року, 05 квітня 2020 року, 15 березня 2021 року та від 22 грудня 2021 року ОСОБА_3 повідомлено про результати розгляду його заяв щодо дій арбітражних керуючих Надлонка А.І. й Худоновогової Л.Ю. під час виконання ними повноважень ліквідатора в справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3 .

Листом Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) від 28 лютого 2020 року за № 3201/0/1-20/05-14 ОСОБА_3 повідомлено про результати розгляду його заяви щодо дій арбітражного керуючого Надлонка А.І. під час виконання ним повноважень ліквідатора в справі №28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_3 .

Наведені обставини досліджені й підтверджені Львівським окружним адміністративним судом в межах справи № 380/5509/22 за позовом ОСОБА_3 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій щодо невжиття заходів та не проведення перевірки діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. Так, рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.07.2022 у вказаній справі, яке залишено без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2022, відмовлено у задоволенні зазначеного позову ОСОБА_3 . Ухвалою Верховного Суду від 25.11.2022 касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 11.07.2022 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.09.2022 повернуто особі, яка її подала. Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог у справі №380/5509/22, суди, серед іншого, виходили з того, що на виконання доручення Департаменту з питань судової роботи та банкрутства від 11.09.2017 № 1181/22482-0-32 Головним територіальним управлінням юстиції у Львівській області у строк з 18.10.2017 до 20.10.2017 проведено позапланову перевірку діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. У вказаній справі судами установлено, що за результатами проведеного позапланового заходу контролю, Головним територіальним управлінням у Львівській області складено довідку про результати позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. від 20.10.2017 № 22 та акт позапланової невиїзної перевірки діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. від 24.10.2017 № 22, яким порушень в діяльності зазначеного арбітражного керуючого під час виконання повноважень ліквідатора у справі № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_3 не виявлено. Предметом перевірки була діяльність арбітражного керуючого стосовно продажу майна боржника та виконання повноважень ліквідатора після внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Слід також відзначити, що суд апеляційної інстанції вказав, що згідно з матеріалами справи, у відповіді на звернення позивача від 29.11.2021 ним повідомлено останнього про відсутність об`єктивних підстав для проведення позапланової перевірки діяльності арбітражного керуючого Надлонка А.І. з питань, порушених у зверненні у зв`язку з наявністю ухвали Господарського суду Львівської області від 21.12.2016 про припинення повноважень арбітражного керуючого Надлонка А.І. у справі № 28/32 та ухвали від 06.12.2019 про закриття провадження у справі № 28/32.

Суд також враховує, що у постанові Львівського апеляційного суду від 07.06.2022 у справі 464/4738/20, яка набрала законної сили, суд зазначив, що господарським судом під час провадження у справі про банкрутство не було прийнято рішень, які б підтверджували чи встановлювали незаконність порушення справи про банкрутство, строків її розгляду та незаконність дій стягувача та/або арбітражних керуючих в процесі розгляду справи про банкрутство, а тому суд загальної юрисдикції не наділений повноваженнями оцінювати з точки зору законності прийняті господарським судом рішення та вчинені арбітражним керуючим дії в господарській справі про банкрутство, оскільки усі заяви, клопотання, скарги повинні розглядатися в рамках господарської справи в порядку господарського судочинства.

Покликання позивача ОСОБА_3 на порушення його прав при здійсненні провадження про банкрутство арбітражним керуючим Надлонком А.І. та відсутності належного контролю за його діяльністю з боку органів юстиції відхиляються судом, оскільки такі не підтверджено належними доказами та спростовано обставинами справи, встановленими в наведеному вище рішенні суду, які не підлягають повторному доказуванню, в силу положень ст. 82 ЦПК України.

Крім того, додатковою підставою для стягнення моральної шкоди, позивач ОСОБА_4 визначив тривалий розгляд Пустомитівським районним судом Львівської області цивільної справи №2-1316/1209/11 (пр.№2/450/69/20) за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про зняття їх з реєстрації та виселення.

З матеріалів наведеної справи вбачається, що 19.05.2011 ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до Пустомитівського районного суд Львівської області із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про зняття їх з реєстрації та виселення із будинку АДРЕСА_1 (справа №2-1316/1209/11). Даний позов мотивований тим, що вищевказаний будинок є предметом іпотеки щодо забезпечення виконання умов кредитного договору, укладеного 11.03.2008 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 .

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 06.02.2013 провадження у цивільній справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття з реєстрації та виселення зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про припинення іпотеки (справа №450/205/13-ц, провадження №2/450/711/13).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.03.2013 у справі №450/205/13-ц, провадження №2/450/711/13, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про припинення іпотеки. Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.12.2013, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.04.2014, скасовано вищевказане рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.03.2013 та вирішено задовольнити позов ОСОБА_3 , припинити іпотеку нерухомого майна житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельних ділянок, яка встановлена на підставі Договору іпотеки №014/7299/74/55832 від 11.03.2008.

Постановою Верховного Суду України від 07.10.2015 у задоволенні заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.04.2014 відмовлено.

При цьому, незважаючи на те, що рішення у цивільній справі №450/205/13-ц, провадження №2/450/711/13 набрало законної сили 25.12.2013, ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області поновлено провадження у справі за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про зняття з реєстрації та виселення лише 02.12.2019.

Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.01.2020 позовну заяву ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про зняття з реєстрації та виселення залишено без розгляду. Підставою для залишення даної позовної заяви слугувало те, що позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з`явився у судове засідання. Відтак, на підставі п.3 ч.1 ст.257 ЦПК України, позов залишено без розгляду.

Отже, покликання позивача ОСОБА_3 на те, що тривалий розгляд Пустомитівським районним судом Львівської області та незаконне рішення вказаного суду завдало йому моральних страждань відхиляються судом, оскільки і він, і його дружина - ОСОБА_4 , будучи учасниками даної справи, та достовірно знаючи, що підстави, які слугували причиною зупинення провадження, відпали ще у 2013 році, відразу не звернулись із заявою до суду про поновлення провадження, а звернулись з такою заявою лише 05.09.2019.

Саме по собі лише звернення АТ «Райффайзен Банк» із позовом до суду не можна розцінювати як протиправне заподіяння позивачу шкоди, а тому не може бути належною підставою для відшкодування моральної шкоди, адже за таких обставин фактично будь-яке звернення до суду можна оцінювати через призму заподіяння моральної шкоди відповідачу. Вказане узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 02.11.2020 у справі №308/10155/16-ц.

Окрім цього, не може бути підставою для компенсації моральної шкоди відповідно до ст. 23 ЦК України, ухвалення судового рішення, яке в подальшому скасоване судом апеляційної чи касаційної інстанції. В даному випадку позивач ОСОБА_3 фактично реалізував своє процесуальне право на оскарження судового рішення, та в подальшому таке право було захищене, шляхом скасування судом апеляційної інстанції оскаржуваного рішення, що не може свідчити про наявність у зв`язку з цим моральних страждань чи інших немайнових втрат позивача. Більше того, наведене свідчить про ефективну реалізацію позивачем права на судовий захист.

Позивач ОСОБА_3 зазначає, що заподіяна йому моральна шкода бездіяльністю органів державної влади полягає у нездійсненні ними належним чином своїх функцій щодо захисту його прав під час провадження відносно нього справи про банкрутство, незаконним впливом на нього з боку державних органів влади в інтересах кредиторів, пов`язаних з процедурою банкрутства, оскільки така бездіяльність спричинена приватним інтересам, поширила свій вплив на членів його сім`ї та людей, які мали з ним спільні інтереси. Також позивач вказує, що з моменту початку процедури банкрутства, на нього постійно вчинявся тиск від сторонніх державних інституцій, з метою примушування відмовитись від захисту своїх прав, віддати все майно кредиторам та не відстоювати свою громадянську позицію та позицію людини в демократичному суспільстві. Окрім цього, після припинення провадження у справі про банкрутство на нього і надалі вчиняється тиск, у зв`язку з формуванням йому поганої кредитної історії.

Надаючи оцінку таким доводам позивача, суд зазначає наступне.

Позивач ОСОБА_3 05.07.2016 звертався до Вищої ради правосуддя із скаргою на дії суддів Пустомитівського районного суду Львівської області та апеляційного суду Львівської області під час розгляду справи №450/3190/14. Разом з тим, Вищою радою правосуддя під час перевірки дисциплінарної скарги не було встановлено наявності в діях суддів ознак дисциплінарного проступку в ході розгляду даної справи, та прийнято відповідне рішення про фактичну відмову у задоволення скарги заявника.

ОСОБА_3 звертався у Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташоване у м.Львові, із заявами про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, які були розглянуті та 04.01.2019, 13.04.2021 та 04.06.2021 повідомлено заявника про результати розгляду відповідних заяв. Зокрема, роз`яснено порядок звернення з дисциплінарною скаргою до Вищої ради правосуддя, а його заяву від 02.01.2019 скеровано до ГУ НП у Львівській області для організації розгляду відповідно до компетенції.

Разом з тим, 08.07.2016 ОСОБА_3 звертався із скаргою до Вищої ради правосуддя щодо поведінки суддів, яка була розглянута, яка ухвалою від 04.10.2017 скаргу залишена без розгляду та повернута скаржнику.

Окрім цього, позивач звертався до Офісу Генерального прокурора 26.03.2021 щодо можливих неправомірних дій суддів Господарського суду Львівської області та арбітражного керуючого Надлонка А.І., а також з інших питань. Листом від 29.03.2021 вказана заява скерована для організації розгляду до Львівської обласної прокуратури, про що повідомлено заявника ОСОБА_3 .

06.12.2018 ОСОБА_3 звертався до Національного антикорупційного бюро України із заявою про вчинення кримінального правопорушення, з приводу можливих неправомірних дій судді Господарського суду Львівської області Морозюк А.Я. та інших осіб. Листом від 29.12.2018 ОСОБА_3 повідомлено про те, що наявності ознак кримінальних правопорушень підслідних Національному антикорупційному бюро України не виявлено.

Позивач також звертався до Управління захисту економіки у Львівській області ДЗЕ Національної поліції України із заявою з приводу вчинення неправомірних дій арбітражними керуючими Надлонком А.І. та ОСОБА_10 , яка листом від 02.01.2019 скерована для організації розгляду до Сихівського ВП ГУНП у Львівській області, про що повідомлено заявника ОСОБА_3

26.12.2018 листом Пустомитівського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 повідомлено про результати розгляду його заяв від 27.11.2018 та від 04.12.2018 з приводу неправомірних дій арбітражного керуючого Надлонка А.І.

29.12.2018 листом Личаківського ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_3 повідомлено про результати розгляду його заяв від 11.12.2018 та від 20.12.2018 з приводу можливого вчинення кримінального правопорушення арбітражним керуючим Надлонка А.І. та суддею Господарського суду Львівської області ОСОБА_11 .

Окрім цього, листами Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, від 04.01.2019, 13.04.2021 та 04.06.2021 ОСОБА_3 повідомлено про результати розгляду його заяв та звернень щодо можливого вчинення кримінальних правопорушень суддями Господарського суду Львівської області, Пустомитівського районного суду Львівської області, арбітражним керуючим Надлонка А.І. та з інших питань.

Листом Городоцької місцевої прокуратури від 16.11.2018 ОСОБА_3 повідомлено, що відомості за його заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, внесено до ЄРДР.

Листом Львівської обласної прокуратури від 03.12.2018 ОСОБА_3 повідомлено про результати розгляду його звернення від 10.11.2018, яке надійшло з Генеральної прокуратури України для розгляду по суті, щодо можливого вчинення кримінального правопорушення суддями Господарського суду Львівської області, арбітражним керуючим Надлонка А.І. та з інших питань.

17.12.2020 Головне управління ДПС у Львівській області повідомило ОСОБА_3 про результати розгляду його заяви від 18.11.2020 щодо наявності в інформаційній системі інформації щодо процедури банкрутства ФОП ОСОБА_3 .

Суд підсумовує, що усі державні органи, які є учасниками даного провадження і залучені до участі у цій справі за клопотанням позивача, до яких звертався ОСОБА_3 щодо порушень його прав, пов`язаних із процедурою банкрутства, в межах своїх повноважень та компетенції розглянули заяви, скарги та інші звернення ОСОБА_3 , надали відповіді на них, що не свідчить про бездіяльність таких органів та нездійснення ними належним чином функцій щодо захисту прав позивача. Також, судом не встановлено обставин, які б свідчили про незаконний вплив та тиск на позивача та членів його сім`ї з боку державних органів влади під час процедури банкрутства та після її завершення. В цьому контексті суд відзначає, що позивач реалізував своє право на звернення до відповідних органів з приводу допущення порушень його прав та право на таке звернення ні судом, ні жодним з учасників даної справи під сумнів не ставиться. Натомість, саме органи до яких звернувся ОСОБА_3 в особі відповідних уповноважених осіб, а не позивач компетентні оцінювати питання порушені заявником та реагувати на такі заяви. Водночас, фактично доводи позивача в цій частині ґрунтуються на його суб`єктивному сприйнятті та тлумаченні положень чинного законодавства і обставин справи на власний розсуд. Відтак, зазначені доводи не можуть вважатися належною підставою для задоволення заявлених вимог та відхиляються судом. Не можна залишити поза увагою і те, що акцентуючи увагу на необхідності забезпечення виключно своїх прав під час здійснення процедури банкрутства, позивач залишає поза увагою той факт, що під час проведення відповідної процедури повинно бути забезпечено дотримання прав усіх учасників провадження, а не виключно боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи.

Позивач під час підготовчого провадження та обговорення питань пов`язаних з підготовкою до судового розгляду з незрозумілих причин тлумачив ці норми процесуального закону, а також їх роз`яснення судом учасникам провадження, як обставину яка свідчить про наявність сформованої позиції у нового складу суду та з цих підстав сторона позивача навіть заявила відвід, який був визнаний безпідставним. Так, як зазначено в ухвалі за результатами розгляду заяви про відвід: «Жодних процесуальних рішень щодо визначення меж судового розгляду суд не ухвалював, як і не надавав оцінки жодному доказу у справі в контексті обґрунтованості заявленого позову. Натомість, суд неодноразово наголосив на необхідності забезпечення проведення об`єктивного розгляду справи у розумні строки. Більше того, суд задовольнив клопотання позивача про залучення до участі у справі третьої особи, заявлене ним у підготовчому судовому засіданні, що само по собі вже спростовує доводи представника позивача про те, що суд ухвалив рішення про зменшення чи визначення меж судового розгляду».

Суд не має наміру та не вбачає законних підстав для невиконання положень ст. 417 ЦПК України. Натомість, суд підкреслює, що під час нового розгляду він дослідив безпосередньо усі без виключення матеріали судового провадження та оцінив усі доводи учасників процесу, що само по собі спростовує твердження позивача та його представника про зменшення чи звуження меж судового розгляду.

Разом з тим, суд відзначає, що зазначені вище обставини справи встановлені судом вказують на відсутність фактів, які ставлять під сумнів висновки про необґрунтованість заявлених позивачем вимог встановлених судами під час відповідного розгляду у цій справі в судах усіх трьох інстанцій. Більше того, під час нового розгляду не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача про те, що Господарський суд Львівської області лобіює інтереси банку, хоча повинен бути безстороннім та не ставати на окрему сторону, а позиція даної третьої особи завжди була упередженою по відношенні до позивача. Зокрема, під час розгляду справи встановлено, що така позиція позивача фактично грунтується на тому, що він тлумачить реалізацію даним учасником права на подачу пояснень суду, як упередженість. При цьому доказом такої упередженості є оцінка висловлена даною третьою особою фактичних обставин справи, з якою сам позивач не погоджується. Відтак, зазначені доводи також відхиляються судом.

Крім того, безпідставними та такими, що не знайшли свого підтвердження в процесі судового розгляду є доводи позивача щодо незаконності порушення провадження у справі про банкрутство, незаконного продажу майна ОСОБА_3 , незаконності формування реєстру вимог кредиторів та визнання банкрутом ФОП ОСОБА_3 , недосягнення цілей банкрутства, порушення закону в процедурі банкрутства, які вплинули на порушення прав позивача, заподіяння йому шкоди. Крім того, в процесі судового розгляду також не знайшли свого підтвердження доводи сторони позивача щодо юридичного пресингу з боку державних органів в інтересах кредиторів, починаючи з 2010 року. Більше того, кількість проваджень та питань прямо пов`язаних з діями позивача та ініційованих ним перед відповідними судовими та державними органами, а також відсутність фактів порушень, умисного нереагування, нехтування чи ігнорування на такі звернення з боку судових чи державних органів свідчить про належне реагування з боку цих органів на звернення позивача або розгляд питань щодо нього, тобто ефективний механізм застосований для розгляду питань пов`язаних з захистом прав позивача. У свою чергу, той факт, що позивач не погоджується з відповідними результатами діяльності або рішеннями державних чи судових органів, сам по собі не свідчить про порушення його прав. Тим більше, у цій справі фактів навмисного порушення прав позивача встанволено не було.

Разом з тим, суд також враховує наступне.

Направляючи дану справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд у постанові від 15.01.2025 вказав, що суди зобов`язані надати оцінку доводам позивача щодо розгляду судами справи про банкрутство з порушенням розумних строків як підставу, покладену в основу обґрунтування відшкодування моральної шкоди. У цій справі суди не дослідили підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням розумного строку розгляду справи № 28/32 про банкрутство ФОП ОСОБА_3 (понад 9 років). Оскаржувані судові рішення не містять висновків щодо оцінки загальної тривалості розгляду судами справи № 28/32, причин, які вплинули на неї, процесуальної поведінки учасників справи про банкрутство ФОП ОСОБА_3 , зокрема й боржника.

Керуючись ч. 1 ст. 417 ЦПК України, суд при розгляді даної справи враховує наведені вказівки, що містяться у постанові Верховного суду від 15.01.2025 та зазначає наступне.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини 2 статті 11 ЦК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина 1 статті 15, частина 1 статті 16 ЦК України).

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі наведеної норми права відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно із вимогами статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеня зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Наведені статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Ними передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є необхідною, однак не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які підлягають доведенню у відповідних спорах. Підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди.

У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц (провадження № 61-21956св19) вказано, що «причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.

З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас, усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин.

Завдання моральної шкоди позивач ОСОБА_3 пов`язує, серед іншого, із тривалістю розгляду судом справи про банкрутство, що, на його думку, є порушенням розумних строків її розгляду.

Відповідно до пункту 7 частини другої статті 129 Конституції України, основними засадами судочинства, серед іншого, є розумні строки розгляду справи судом.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону №2343-XII (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) строк ліквідаційної процедури не може перевищувати дванадцяти місяців. Господарський суд може продовжити цей строк на шість місяців, якщо інше не передбачено цим Законом.

Ліквідаційну процедуру щодо ФОП ОСОБА_3 відкрито постановою Господарського суду Львівської області від 20 жовтня 2010 року, ухвалою суду від 18 жовтня 2011 року було продовжено строк ліквідаційної процедури на шість місяців, а закрито провадження в справі про банкрутство ухвалою Господарського суду Львівської області від 06 грудня 2019 року.

ФОП ОСОБА_3 звертався до Господарського суду Львівської області з клопотанням від 13 березня 2018 року, в якому просив звільнити його від подальшого виконання вимог кредиторів згідно з ухвалою про затвердження вимог кредиторів та закрити провадження в справі через сплив строку тривалості ліквідаційної процедури.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року в задоволенні зазначеного клопотання відмовлено, оскільки боржником не доведено наявність обставин, які зумовлюють припинення провадження в справі про банкрутство, визначених статтею 40 Закону № 2343-XII в редакції, що діяла до 19 січня 2013 року. За висновками суду в разі порушення дванадцяти місячного строку, відведеного Законом №2343-XII для ліквідаційної процедури, процесуальні наслідки не наступають. Судова процедура триває до повного завершення процедури ліквідації - продажу всього майна боржника, затвердження ліквідаційного балансу і звіту ліквідатора, внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань запису про його припинення. Тобто провадження в справі продовжується.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 19 грудня 2018 року та постановою Верховного Суду від 23 квітня 2019 року ухвалу Господарського суду Львівської області від 25 жовтня 2018 року залишено без змін, апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_3 - без задоволення.

Верховний Суд в постанові від 23 квітня 2019 року вказав, що Законом № 2343-XII не передбачено продовження строку ліквідаційної процедури більше ніж на шість місяців. Однак Закон № 2343-XII не містить також процесуального наслідку порушення строку процедури ліквідації, процесуальні наслідки не визначені. Тому суд продовжує провадження в справі. Колегія суддів Верховного Суду звернула увагу судів першої та апеляційної інстанцій під час подальшого провадження в справі про банкрутство на дотримання розумності строків розгляду справи задля уникнення порушень прав боржника та кредиторів, з метою здійснення всіх можливих заходів для уникнення порушень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція).

Відповідно до статті 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно зі статтею 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Наявність або відсутність підстав для задоволення позову про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою розумного строку розгляду справи, а також розмір такого відшкодування суд мав би оцінювати з урахуванням критеріїв, вироблених у практиці Європейського Суду з прав людини, серед яких: юридична та фактична складність справи; поведінка сторін, а також інших учасників судового процесу; поведінка держави, її органів; важливість результату судового процесу для особи, яка скаржиться на його надмірну тривалість (рішення від 29 вересня 2011 року в справі «Скороход проти України», заява № 47305/06, § 13, від 02 серпня 2010 року в справі «Федіна проти України», заява № 17185/02, § 78, від 18 червня 2009 року в справі «Пилипей проти України», заява № 9025/03, § 29, від 11 грудня 2008 року в справі «Лошенко проти України», заява № 11447/04, § 36, від 13 листопада 2008 року в справі «Кушнаренко проти України», заява № 18010/04, § 19, від 21 грудня 2006 року в справі «Мороз та інші проти України», заява № 36545/02, § 55, від 10 серпня 2006 року в справі «Кухарчук проти України», заява № 10437/02, § 33, від 08 листопада 2005 року в справі «Смірнова проти України», заява № 36655/02, § 66 та інші).

Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи ЄСПЛ визначив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмета розгляду для заявника.

Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин. Розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених вище критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2019 року в справі № 9901/120/19).

У справі «Латюк та інші проти України» (рішення від 27 жовтня 2022 року, заява № 23548/20) ЄСПЛ встановив, що тривалість відповідних цивільних проваджень була несумісною з вимогою «розумного строку» і в заявників не було ефективного засобу юридичного захисту у зв`язку з цим. Суд повторно наголосив, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватися в контексті обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявників і відповідних органів державної влади, а також важливість предмета спору для заявників (також рішення в справі «Фрідлендер проти Франції», заява № 30979/96).

Аналіз практики ЄСПЛ щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. У кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті статті 6 Конвенції нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право ЄСПЛ є «автономним» і його тлумачення Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

У пункті 1.6 Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 рік) з урахуванням положень статті 6 Конвенції, якою передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

Стосовно критерію поведінки держави під час розгляду відповідної справи, то оцінка такої поведінки з боку суду, який розглядатиме справу про відшкодування шкоди, завданої порушенням державою гарантії розумного строку, має бути обмеженою та враховувати неможливість оцінювання в одній судовій справі діянь суду (судді) під час розгляду іншої справи.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що оскарження діянь суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Оскарження вчинення (невчинення) судом (суддею) у відповідній справі процесуальних дій і ухвалених у ній рішень не може відбуватися шляхом ініціювання нового судового процесу проти суду (судді) (висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані в постановах від 21 листопада 2018 року в справі № 757/43355/16-ц (пункти 62-65), від 13 березня 2019 року в справі № 462/32/17, від 20 березня 2019 року в справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року в справі № 761/35803/16-ц (пункти 24-26), від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц (пункт 21)).

Отже, суд неуповноважений надавати оцінку діям суддів та судовим рішенням під час ухвалення судового рішення у цій справі на предмет їх законності та обґрунтованості, однак зобов`язаний надати оцінку доводам позивача щодо розгляду судами справи про банкрутство з порушенням розумних строків, як підставу, покладену в основу обґрунтування відшкодування моральної шкоди.

В цьому контексті суд враховує наступне.

З матеріалів справи вбачається, що ліквідаційну процедуру щодо ФОП ОСОБА_3 відкрито постановою Господарського суду Львівської області від 20 жовтня 2010 року, ухвалою суду від 18 жовтня 2011 року було продовжено строк ліквідаційної процедури на шість місяців. Закрито провадження в справі про банкрутство ухвалою Господарського суду Львівської області від 06 грудня 2019 року.

Наведене, свідчить про те, що ліквідаційна процедура щодо ФОП ОСОБА_3 значно перевищила встановлені Законом №2343-XII терміни.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону №2343-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), оптимальний строк ліквідаційної процедури не міг перевищувати дванадцяти місяців і міг бути продовжений до шести місяців.

Таким чином, ліквідаційна процедура тривала понад дев`ять років, що суттєво довше, ніж максимально допустимі вісімнадцять місяців.

Приписами частини 3 статті 24 Закону встановлено, що ліквідатор (ліквідаційна комісія) виконують свої повноваження до завершення ліквідаційної процедури в порядку, встановленому цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно частини 1 статті 46 Закону №2343-XII (в редакції чинній на момент спірних правовідносин), після завершення усіх розрахунків з кредиторами ліквідатор подає до господарського суду звіт та ліквідаційний баланс, до якого додаються: відомості за результатами інвентаризації майна боржника та перелік ліквідаційної маси; відомості про реалізацію об`єктів ліквідаційної маси з посиланням на укладені договори купівлі-продажу; копії договорів купівлі-продажу та акти приймання-передачі майна; реєстр вимог кредиторів з даними про розміри погашених вимог кредиторів; документи, які підтверджують погашення вимог кредиторів; довідка архівної установи про прийняття документів, які відповідно до закону підлягають довгостроковому зберіганню; для акціонерних товариств - копія розпорядження про скасування реєстрації випуску акцій, засвідчена Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку; для емітентів цінних паперів - копія звіту про наслідки погашення цінних паперів, засвідчена Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку.

Вищий господарський суд України у постанові від 10.08.2010 у справі № 01-10-01/369 виснував, що ліквідатор зобов`язаний вчинити ліквідаційні заходи і передати на затвердження господарському суду звіт та ліквідаційний баланс у встановлений строк, проте невиконання ліквідатором цих дій у граничні строки, визначені Законом, не є підставою для припинення провадження у справі.

Звіт та ліквідаційний баланс, як підсумковий документ, що подається ліквідатором господарському суду в зв`язку з закінченням ліквідаційної процедури, не може бути затверджений господарським судом у відсутності доказів аналізу ліквідатором первісної бухгалтерської документації боржника, а також, у відсутності аналізу судом дій ліквідатора щодо виявлення майна банкрута, що підлягає включенню до ліквідаційної маси, а також його дій щодо пошуку нерухомого, рухомого майна банкрута і дебіторської заборгованості (висновок викладений у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № Б-39/134-10, від 26.07.2018 у справі № 904/9631/15, від 27.10.2020 у справі № 28/29-б-43/212-2012).

В ухвалі господарського суду Львівської області від 15.05.2012 у справі № 28/32 суд констатував, що строк ліквідаційної процедури банкрута у даній справі (з врахуванням його продовження на шість місяців) закінчився 20.04.2012 року. Закон не передбачає тривалості строку ліквідаційної процедури більш, як один рік, а продовження строку ліквідаційної процедури більш, ніж на шість місяців. В той же час стаття 40 Закону не передбачає можливості припинення провадження у справі про банкрутство на стадії судової процедури ліквідації інакше, як у разі затвердження звіту ліквідатора в порядку, передбаченому статтею 32 цього Закону або у разі затвердження мирової угоди. За наявності нереалізованих активів банкрута і непогашених вимог кредиторів неможливе було завершення ліквідаційної процедури Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ..

Суд також враховує, що тривалість розгляду справи про банкрутство пов`язана з об`єктивними причинами, а саме: ФОП ОСОБА_3 неодноразово подавалися клопотання до суду про відкладення розгляду справи, тривалість ліквідаційної процедури зумовлена, в тому числі, оскарженням ФОП ОСОБА_3 низки судових рішень у справі в апеляційному та касаційному порядку, неодноразовою зміною кредиторів, що потребувало виконання вимог стосовно процесуального правонаступництва та внесення змін до реєстру вимог кредиторів. Також провадження у справі про банкрутство ФОП ОСОБА_3 було зупинене понад 8 місяців (ухвали Господарського суду Львівської області від 27.11.2018 та від 08.08.2019), у зв`язку із оскарженням ФОП ОСОБА_3 ухвали суду від 25.10.2018. При цьому в переважній більшості випадків при вирішенні питання щодо відкладення розгляду справи в решті випадків ФОП ОСОБА_3 не заперечував щодо відкладення судового розгляду.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_3 та надаючи оцінку його доводам щодо розгляду зазначеної справи з порушенням розумних строків, як підставу, покладену в основу обґрунтування відшкодування майнової та моральної шкоди, суд враховує тлумачення змісту протиправної бездіяльності, наведене у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 квітня 2018 року (справа № 11-138заі18), згідно із яким протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень слід розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу, що полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду виходила з того, що для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів особи. Самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набути) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк. Така правова позиція була викладена у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2017 року у справі № 12-1393а17, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав відступити від цих висновків.

Отже, суд повторно підкреслює, що ним не надається оцінка процесуальним рішенням чи діям суддів (судів) у іншому провадженні. Разом з цим, суд констатує факт здійснення процедури банкрутства протягом наведеного вище строку, який значно перевищив строк визначений законом. При цьому, суд не може не відзначити, що цілком обґрунтованими є доводи представників Господарського суду Львівської області та Міністерства юстиції щодо відсутності у чинному законодавстві дієвого та зрозумілого механізму, який повинен бути застосований у разі спливу відповідних строків. Більше того, суд погоджується і з тим, що такі обставини дозволяють недобросовісним учасникам провадження застосовувати механізми та прийоми, наслідком яких є затягування відповідного розгляду. Відтак, суд погоджується з твердженнями представників наведених суб`єктів про те, що ефективний та дієвий механізм завершення процедури банкрутства після спливу визначеного строку, за умови невиконання інших визначених законом процедур, які передують рішенню про завершення процедури банкрутства, на момент розгляд справи № 28/32 був відсутній, що безумовно вплинуло на тривалість відповідного провадження.

Суд відзначає, що поняття якості закону в контексті практики ЄСПЛ вказує на те, що закон повинен бути доступним для відповідної особи, яка повинна мати можливість передбачити його наслідки, та був сумісним із верховенством права. Це формулювання передбачає, що національний закон повинен бути достатньо передбачуваним у своїх формулюваннях для надання особам необхідної інформації щодо обставин та умов, за яких органи влади можуть вдатись до заходів, які впливають на їх права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, суд погоджується з доводами позивача про те, що розгляд справи про банкрутство протягом наведених строків спричинив йому моральну шкоду, адже очевидним є те, що вирішення питання про банкрутство протягом такого тривалого строку вплинуло на життя позивача, оскільки останній протягом тривалого проміжку часу залишався у невизначеному стані щодо свого майна та зобов`язань. Водночас, суд також підкреслює, що на тривалість процедури банкрутства також вплинули вищенаведені дії позивача під час її проведення. Отже, суд вважає вищенаведені доводи позивача обґрунтованими та такими, що свідчать про необхідність відшкодування завданої позивачу моральної шкоди.

Разом з тим, суд також враховує, що позиція позивача не містить належного та обґрунтованого розрахунку заявленої моральної шкоди в розмірі грн.

Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 308/5318/15-ц дійшов висновку, згідно статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У статті 280 ЦК України передбачено, що якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що тривалий розгляд справи (понад 9 років), в контексті тривалої невизначеності позивача щодо його майнового стану та правового статусу, що спричинило йому моральну шкоду, однак суд визначає таку з врахуванням засад розумності і справедливості, процесуальної поведінки ОСОБА_3 під час розгляду справи Господарським судом та вважає належним розмір компенсації для відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 10000 грн, яка є співмірною з фактичними наслідками, які зазнав ОСОБА_3 внаслідок невизначеності його фінансово-правового стану. Відтак, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до статті 2 ЦК України, учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1176 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини 1 статті 170 ЦК України, держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до пп. 3 п. 4 Положення, Казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку, зокрема здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є Держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

Оскільки кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, то у таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів (Постанова КЦС ВС від 01.09.2021 у справі № 545/2344/20).

Суд, ухвалюючи рішення у даній справі, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, суд приймає до уваги те, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.

Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 07.09.2023 у справі № 463/3374/22.

У зв`язку з наведеним, судовий збір, від сплати якого звільнений позивач ОСОБА_3 на підставі п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України,

ухвалив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок - відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок держави.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду через Галицький районний суд міста Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи:

позивач - ОСОБА_3

( АДРЕСА_1 ,

адреса для листування: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ),

представник позивача - адвокат Блонський Михайло Андрійович

(79011, м. Львів, вул Свєнціцького,5, офіс 208, РНОКПП: НОМЕР_2 ),

відповідач - Західне міжрегіональне управління Міністерства юстиції

(79000, м. Львів, пл. Шашкевича, 1, ),

відповідач - Міністерство юстиції України

(01001, м. Київ, вул. Архітектора Городецького, 13, ),

відповідач - Вища рада правосуддя

(04050, м. Київ, вул. Студентська, 12-А, ),

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України

(01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ),

відповідач - Національний банк України

(01601, м. Київ, вул. Інститутська, 9, )

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору

Національне антикорупційне бюро України

(03035, м. Київ, вул. В. Сурикова, 3, )

Офіс Генерального прокурора

(01011, м. Київ, вул. Різницька, 13/15, )

Головне управління Національної поліції у Львівській області

(79007, м. Львів, пл. Ген. Григоренка, 3, )

Державне бюро розслідувань

(01011, м. Київ, вул. Мирного Панаса, 28, )

Господарський суд Львівської області

(79014, м. Львів, вул. Личаківська, 128, )

Пустомитівський районний суд Львівської області

(81100, Львівська обл., м. Пустомити, вул. Ів. Кандиби, 3, )

Головне управління ДПС у Львівській області

(79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35, )

Акціонерне товариство «Райффайзен Банк»

(010011, м. Київ, вул. Лєскова, 9, )

Громадська організація «Асоціація суддів господарських судів України»

(65119, Одеська обл., м. Одеса, просп. Шевченка, 29, ).

Головне Управління Пенсійного фонду України у Львівській області

(79016, м. Львів, вул. Митрополита Андрея, 10; )

Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»

(03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, будинок, 100, )

Повний текст рішення складено 19 червня 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Стрельбицький