РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2025 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря судового засідання Махненко А.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м.Запоріжжі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сіпякова Олексія Сергійовича, ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Філіпова Лариса Петрівна про визнання недійсними довіреності та заяви,

за участю представників відповідачів адвокатів Самар Т.Г., Білицького Є.М.,

ВСТАНОВИВ:

17.12.2024 року Позивач ОСОБА_1 звернулась до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з позовом до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сіпякова О.С., треті особи: ОСОБА_2 , Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Філіпова Л.П. про визнання недійсними довіреності та заяви, в якому просила визнати недійсними довіреність від 29.03.2019 року, зареєстровану в реєстрі за № 226 та заяву від 21.01.2016 року, зареєстровану в реєстрі за № 227.

В обґрунтування позову позивач зазначила наступне. Позивач має сумнів, що її батько ОСОБА_3 міг самостійно підписувати заяву від 21.01.2026 року та довіреність від 29.03.2019 року, оскільки на той час він дуже хворів та постійно був під наглядом лікарів. 17.11.2020 батько позивачки помер у віці 74 роки. У довіреності від 29.03.2019 року та заяві від 21.01.2016 року стоїть підпис та позивач робить припущення, що це не підпис її батька, оскільки він на той час дуже хворів, зазначила, що докази будуть надані в підготовчому засіданні. Також зазначає, що батько не міг лишити заповіт тільки на ім`я її сестри-відповідача у справі, оскільки вони удвох доглядали за батьком, та вона могла б теж успадкувати майно батьків порівну, вважає, що відповідач, скориставшись безпорадним станом батька та ввівши його в оману, отримала заповіт на своє ім`я. Вважає, що батько не міг особисто за своїм власним бажанням підписувати довіреність та заяву. Посилаючись, зокрема, і на ст. 225 ЦК України, відповідно до якої, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним, просила визнати недійсними довіреність від 29.03.2019 року та заяву від 21.01.2016 року.

Ухвалою судді від 20.12.2024 року позов ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення недоліків позову шляхом сплати судового збору у відповідному розмірі, зазначення особи, на яку видано оспорювану довіреність, визначення та обґрунтування складу відповідачів, чіткого викладу обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги і зазначення, чим порушено права позивача оспорюваними довіреністю і заявою.

30.12.2024 року на виконання ухвали судді від позивача надійшла уточнена позовна заява. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначила, що вважає, що її сестра- відповідач у справі, навмисно не повідомила її про те, що батько надав довіреність та підписав заяву про вступ у спадщину. Позивач стверджує, що з батьком жодного разу не сварилась, тому нарівні з відповідачем мала право на довіру батька і наданням довіреності батько розмежував права доньок, але вважає, що з власної волі він не міг цього робити та вважає, що підписанням цієї довіреності, таємно від позивачки, порушені не лише її людські права, а й законні права відносно отримання рівного права разом із сестрою доглядати за батьком та порушені її інтереси без будь-яких підстав не мати довіру батька на рівні свої сестри. Отже, вважає, що батько сам, з власної волі, та особисто, не міг підписувати довіреність від 29.03.2019 року та заяву від 21.01.2016 року. Тому вона бажає особисто ознайомитись з матеріалами нотаріальних справ, у зв`язку з чим подає 2 клопотання про витребування доказів.

До уточненої позовної заяви додано копію оспорюваної заяви та довіреності від 29.03.2019 року.

Ухвалою судді від 02.01.2025 року продовжено строк на усунення недоліків позовної заяви, шляхом зазначення найменування сторін з вказівкою їх реквізитів та відомостей, відповідно до п.2 ч.3 ст. 175 ЦПК України, запропоновано позивачу визначити спосіб захисту її прав або інтересів, визначити підставу визнання недійсними правочинів.

08.01.2025 року представником позивача адвокатом Погосян М.А. подано оновлену позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сіпякова Олексія Сергійовича, ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Філіпова Лариса Петрівна про визнання недійсними довіреності та заяви.

Згідно уточненої позовної заяви позивач наполягає, що підписанням даних заяви та довіреності порушена рівність її права разом з відповідачем доглядати за батьком та мати його довіру. Вважає, що без її відома батько не міг підписати заяву та довіреність, а також, що батько не міг залишити заповіт тільки на сестру.

Крім того, в третій уточненій позовній заяві, позивач, незважаючи на пропозицію суду уточнити підставу позову та визначитись з яких підстав вона просить визнати недійсною довіреність та заяву, зазначає про те, що батько не міг за власним бажанням, з власної волі підписувати заяву та довіреність, зазначає, що відповідач, користуючись безпорадним станом батька, ввела його в оману, а також вказує і на те, що батько не міг підписати зазначені документи особисто через хворобливий стан.

Ухвалою судді від 15.01.2025 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання.

03.03.2025 року від представника відповідача приватного нотаріуса Запорізького нотаріального округу Сіпякова О.С. Г. надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого відповідач проти позову заперечує, вважає позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки нотаріус не може бути відповідачем у справах про визнання недійсними угод, посвідчених нотаріусом. Стосовно довіреності від 29.03.2019 року зазначила, що 29.03.2019 року до приватного нотаріуса звернувся ОСОБА_3 та зробив виклик для вчинення нотаріальної дії, а саме посвідчення довіреності, виклик відбувався за місцем проживання ОСОБА_3 . Приватним нотаріусом о 09-30 год. було здійснено виїзд для узгодження тексту довіреності, про що здійснено запис в журналі обліку викликів нотаріуса. Того ж дня, об 11-15 год. нотаріусом здійснено виїзд для посвідчення довіреності, про що здійснено запис в журналі. Нотаріусом, згідно до ст.44 ЗУ «Про нотаріат» було визначено обсяг цивільної дієздатності ОСОБА_3 , який мав повну цивільну дієздатність, пред`явив паспорт громадянина України, сам робив виклик, відкрив двері до свого житла та сам у присутності нотаріуса читав довіреність вголос. Таким чином, припущення позивача щодо того, що її батько особисто не підписував довіреність спростовується вищезазначеним. Щодо заяви від 21.01.2016 року зазначила, що нотаріусом 21.01.2016 року за реєстровим № 227 не вчинялось посвідчення заяви. Просить відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою суду від 11.03.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів у приватного нотаріуса ЗМНО Сіпякова О.С. копій матеріалів нотаріальних справ, де містяться документи, на підставі яких нотаріус вчинив нотаріальну дію, а саме посвідчив підпис ОСОБА_3 (в заяві від 21.01.2016 року, зареєстрованій в реєстрі за № 227, та в довіреності від 29.03.2019 року, зареєстрованій в реєстрі за № 226) та у приватного нотаріуса ЗМНО Філіпової Л.П. копій матеріалів спадкової справи № 85/2016, яка відкрита після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час підготовчого провадження судом уточнено підставу позову, позивачем уточнено позовні вимоги та ухвалою суду від 02.04.2025 року (а.с.142) прийнято до розгляду уточнену позовну заяву, в якій позивачем визначено підставу позову, постановлено розгляд справи здійснювати з урахуванням вимог, зазначених по тексту уточненого позову від 31.03.2025 року.

03.04.2025 року від представника позивача надійшла заява, в якій вона зазначає про технічну помилку, допущену в тексті позову в частині зазначення дати заяви, а саме замість 21 січня 2016 року слід вважати правильною дату посвідчення підпису на заяві - 29.03.2019 року.

18.04.2025 представником відповідача приватного нотаріуса Запорізького нотаріального округу Сіпякова О.С. адвокатом Самар Т.Г. подано відзив на позовну заяву у зв`язку з уточненням позовних вимог та прийняттям уточненої позовної заяви ухвалою суду від 02.04.2025 року. Відповідач зазначає про відсутність у позові посилань на те, як підписанням батьком позивачки заяви про виділення частки у спільному майні подружжя, порушені її права. Також відповідач заявляє про застосування позовної давності, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду. Просить відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні 22.04.2025 року прийнято заяву позивача, в якій зазначено про допущення описки, згідно якої предметом розгляду справи є довіреність від 29.03.2019 року, яка посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сіпяковим О.С. та заява від 29.03.2019 року, в якій справжність підпису ОСОБА_3 посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сіпяковим О.С. Підготовче засідання відкладено для надання часу на подачу відзиву за тією частиною позовних вимог, де була допущена описка.

09.05.2025 року від представника відповідача приватного нотаріуса Запорізького нотаріального округу Сіпякова О.С. надійшли доповнення до відзиву на позовну заяву у зв`язку з прийняттям судом уточненої позовної заяви та заяви про допущення описки у даті заяви, яка є предметом розгляду.

Інших заяв по суті справи не надходило.

Ухвалою суду від 13.05.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів у Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сіпякова О.С., Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Філіпової Л.П., закрито підготовче провадження у справі, та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні 04.06.2025 року позивач та її представник позовні вимоги підтримали на підставах, викладених у позові. Позивач пояснила, що не згодна з тим, що батько заповів все своє майно відповідачу у справі, вважає, що вона мала право на отримання у спадок після смерті батьків половину належного їм майна. Вважає, що відповідач разом з батьком приховали від неї, що приймають спадщину після смерті матері. Сама позивач після смерті матері звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини з дотриманням строків, передбачених законом, однак тривалий час не оформлювала свої спадкові права. Їй не було відомо, що батько та сестра приймають спадщину після смерті матері, і про те, що батько мав намір виділити частку у спільному майні подружжя, вважає, що від неї це умисно приховали. Позивач визнає та не оспорює право батька на 1/2 частину спільного майна подружжя, також не заперечує, що батько, нарівні з нею, був спадкоємцем першої черги після смерті матері, та прийняв спадщину, оскільки на час смерті матері вони перебували у зареєстрованому шлюбі та спільно проживали. Позивач пояснила, що вона не оспорювала свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя, свідоцтва про право на спадщину за законом, які були видані нотаріусом на ім`я її батька та її сестри у 2019 році. Також у 2024 році Позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері на 1/3 частину спадкового майна, що складає 1/6 частину квартири. З частками кожного зі спадкоємців у спадковому майні погодилась, з позовом до суду про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину чи щодо визнання права власності на більшу частку у спадковому майні не зверталась.

Підставою звернення до суду стала незгода позивача з тим, що більша частка у спадщині після смерті батьків дісталась відповідачу і з тим, що батько склав заповіт на відповідача. Зазначає, що постійно була поряд з батьком, у них були гарні відносини, він хворів останнім часом, вона його постійно доглядала та вважає, що батько не міг без її відома прийняти рішення про те, що він бажає прийняти та оформити спадщину після смерті матері, а також виділити свою частку, 1/2 частину зі спільного майна подружжя. Вважає, що вона мала такі самі права представляти батька за довіреністю під час оформлення спадщини після смерті матері, як і відповідач, вважає, що довіреність батько мав видати на обох дочок, бо вона має такі самі права, як її сестра. Їй незрозуміло, як оформлювалась спадщина після смерті матері, тому вона звернулась до суду з даним позовом та бажає ознайомитись з матеріалами нотаріальних справ, зокрема, і спадкової, заведеної після смерті її матері.

Представник відповідача приватного нотаріуса Запорізького нотаріального округу Сіпякова О.С.- адвокат Самар Т.Г. проти задоволення позову заперечувала з підстав, викладених у заявах по суті справи, просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Наполягає на необґрунтованості і недоведеності позовних вимог, вважає, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, оскільки нотаріус не може бути відповідачем за даними позовними вимогами, також просить застосовувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Білицький Є.М. проти позову заперечує, вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував існування обставин, внаслідок яких батько позивача не міг особисто підписати заяву та довіреність. Також звертає увагу суду, що позивач не зазначила які саме її права порушені внаслідок підписання її батьком заяви та довіреності від 29.03.2019 року.

Позивач та її представник на стадії закінчення з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами залишили залу судового засідання. Суд, у відповідності до ч.6 ст. 223 ЦПК України, визнав за доцільне розглянути справу за відсутності учасників справи, які залишили залу судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, надані під час судового розгляду, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

За положенням ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Статтею 15 ЦК України визначено об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Цивільні права та інтереси можуть бути захищені у спосіб визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого повторно 07.07.2016 року (а.с.9)

Після її смерті відкрилась спадщина, зокрема у вигляді 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

29.03.2019 року Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сіпяковим О.С. за реєстровим № 227 засвідчено справжність підпису ОСОБА_3 , який зроблено у присутності нотаріуса, на заяві про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частку майна, придбаного у шлюбі з ОСОБА_4 (а.с.41).

Крім того, 29.03.2019 року за реєстровим № 226 приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сіпяковим О.С. посвідчено довіреність, якою ОСОБА_3 уповноважив ОСОБА_2 бути його повноважним представником, зокрема при оформленні спадщини після померлої дружини ОСОБА_4 , а саме уповноважив отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на його ім`я, отримати свідоцтво про право власності на його ім`я та здійснити державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно ( а.с. 42-43).

16.10.2024 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку спадкового майна ОСОБА_4 , що складає 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 . (а.с.15)

З даного свідоцтва також вбачається, що 21.05.2019 року нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку у спадщині батьку позивача, ОСОБА_3 та на 1/3 частку у спадщині- відповідачу у справі ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 батько позивача, ОСОБА_3 , помер, що підтверджується копією свідоцтва серія НОМЕР_2 , виданого 28.11.2020 року (а.с.10).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч.1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до частини першої статті 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (стаття 239 ЦК України).

Згідно із ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

За своєю правовою природою довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа.

Відповідно до висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 березня 2021 року у справі № 360/1742/18 юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав.

У даній справі, Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання недійсними заяви та довіреності від 29 березня 2019 року, посилаючись на те, що вона не була повідомлена та обізнана про наявність такої заяви та довіреності, та те, що оспорювані заява та довіреність посвідчені з порушеннями, має сумнів, що підписані особисто її батьком, а не іншою особою.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

При цьому, суд, у відповідності до ст. 12 ЦПК України, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснив учасникам судового процесу їх процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Проте, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу, який би доводив існування обставин, які би перешкоджали ОСОБА_3 особисто поставити підпис у заяві та довіреності від 29.03.2019 року та свідчили про те, що підписи поставлені не ним. Позивач не надала суду жодного медичного документа на підтвердження існування обставин, викладених у позові, про хворобливий стан здоров`я, також не заявляла клопотань про витребування таких медичних документів, не зазначала про свідків, показання яких мали б значення для розгляду справи, клопотання про виклик свідків також не заявляла.

Так, під час судового розгляду позивачем заявлялись лише клопотання про витребування копій нотаріальних справ, у задоволенні яких було відмовлено за необґрунтованістю, зокрема з урахуванням того, що копії оспорюваних заяви та довіреності містяться у матеріалах справи.

Крім того, позивачем було заявлено клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи, у задоволенні якого судом відмовлено, оскільки досліджені судом докази не містили підтвердження обставин, викладених у позові щодо неможливості особистого підписання батьком позивача заяви та довіреності. Твердження позивача щодо хворобливого стану її батька на час посвідчення заяви та довіреності базуються на припущеннях, жодним чином не підтверджені, у зв`язку з чим суд не встановив підстав для проведення у справі експертизи.

Натомість, з наданих суду копії заяви та довіреності від 29.03.2019 року вбачається, що вони посвідчені уповноваженою особою - нотаріусом, на якого відповідно до ст. 1 ЗУ «Про нотаріат» покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.

При посвідченні підпису на заяві та довіреності від 29.03.2019 року, нотаріусом у відповідності до ст. 44, 45 ЗУ «Про нотаріат» встановлено особу ОСОБА_3 , перевірено його дієздатність, засвідчено справжність його підпису, який зроблено у присутності нотаріуса, про що міститься відмітка у заяві та довіреності.

Також зазначені заява та довіреність за життя ОСОБА_3 не були ним скасовані чи відкоикані.

Суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, доходить висновку про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами підстав для визнання недійсними довіреності та заяви.

Крім того, позивачкою не зазначено яким чином оформленням даних заяви та довіреності порушені її права, тому що розпорядження ОСОБА_3 на вчинення дій від його імені, а також заява, якою виявлено бажання виділити частку у спільному майні подружжя жодним чином не порушує майнових або особистих немайнових прав позивача.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц вказано, що відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.

На переконання суду, у випадку, якщо позивач вважає порушеними свої права, як спадкоємця за законом після смерті матері, та у випадку незгоди з розподілом часток у спадщині, вона має захищати свої права та інтереси під час судового розгляду у справах про визнання права власності на частку у спадщині, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Проте, з такими позовами до суду позивач не зверталась, погодилась з розподілом часток у спадщині після смерті матері, більш того, звернулась до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері, та отримала свідоцтво на 1/3 частину спадкового майна, що складає 1/6 частину квартири.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 серпня 2019 року у справі № 638/14632/14-ц (провадження № 61-12947св18).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так i від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15 (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19). Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19)).

Враховуючи вищевикладене, Позивач, звертаючись із позовом до суду, має право пред`явити таку вимогу на захист свого цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення, і призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові, що узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У даному випадку під час судового розгляду позивачем ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами порушення її прав, не зазначено спосіб їх відновлення у випадку задоволення вимог в обраний позивачем спосіб, не доведено наявності підстав для визнання недійсними заяви та довіреності, що і є підставою для відмови у задоволені позовних вимог.

На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Представник Відповідача, адвокат Самар Т.Г., у відзиві посилається на сплив позовної давності та подала заяву про застосування позовної давності щодо заявлених позивачем вимог.

За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від18.12.2009 за №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз`яснено, що якщо строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права.

Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог, а тому, враховуючи, що Позивачем порушене право, та позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в задоволенні позову на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, в зв`язку з необґрунтованістю, позовна давність, в даному випадку застосуванню не підлягає і суд не вирішує заяву Відповідача про застосування позовної давності.

Відповідно до ст.141 ЦПК України в зв`язку з відмовою у позові, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 141, 142, 263, 265, 272, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сіпякова Олексія Сергійовича, ОСОБА_2 , третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Філіпова Лариса Петрівна про визнання недійсними довіреності та заяви - залишити без задоволення.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 );

Відповідач: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сіпяков Олексій Сергійович (69061, м. Запоріжжя, вул.Патріотична, б. 42);

Відповідач: ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 , АДРЕСА_3 )

Третя особа: Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Філіпова Лариса Петрівна (69076, м.Запоріжжя, вул.Лахтінська, б.10, прим.217)

Рішення може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 17 червня 2025 року.

Суддя В.В. Калюжна