Провадження № 22-ц/802/709/25 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О. І.,

суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2025 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який неодноразово уточнював.

Згідно з останньою уточненою заявою (а.с.69-75) позов мотивує тим, що 13.12.2023 о 17:30 на перехресті вулиць Ветеранів і Писаревського у місті Луцьку з вини ОСОБА_3 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Nissan Leaf» реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 і транспортного засобу марки «Opel Astra» реєстраційний номер НОМЕР_2 під його керуванням, унаслідок якої належному йому транспортному засобу марки «Opel Astra» завдано механічні пошкодження.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2024 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення.

На дату дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність страхувальником ОСОБА_2 була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна», якою було проведено оцінку вартості збитків, розмір яких становить 211 695,88 грн.

Вартість відновлювального ремонту належного йому транспортного засобу марки «Opel Astra» з урахуванням коефіцієнта зносу становить 104 434,99 грн, яку йому було відшкодовано страховиком ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у розмірі 101 834,99 грн (страхове відшкодування) та ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 у розмірі 2 600 грн (франшиза).

У зв`язку із дорожньо-транспортною пригодою він поніс фактичні витрати у розмірі 142 194,13 грн, з яких 140 194,13 грн витрати на проведення неповного ремонту транспортного засобу та 1 200 грн витрати на транспортні послуги з перевезення транспортного засобу.

Таким чином, різниця між фактичними витратами на проведення ремонту (142 194,13 грн) та сумою страхових відшкодувань і франшизою є сума 37 759,14 грн, яка в силу приписів ч. 1 ст. 1172, ч. 1 ст. 1194 ЦК України, а також і моральна шкода мають бути відшкодовані відповідачем ОСОБА_2 , який є відповідальним за завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди шкоду.

Ураховуючи наведене, просив стягнути з ОСОБА_2 різницю між понесеними фактичними витратами та сплаченим страховим відшкодуванням у розмірі 37 759,14 грн, моральну шкоду у розмірі 20 000 грн та відшкодувати судові витрати (а.с.69-75).

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2025 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справу розглянуто без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 268, ст. 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У цій справі це 12 червня 2025 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін з таких підстав.

Згідно зі статями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до частин першої - третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Відповідно частин першої, другої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно пункту 2.2 Правил дорожнього руху України власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Таким чином, якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником, або особою, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, то саме ця особа є володільцем транспортного засобу і буде нести відповідальність за завдання шкоди.

Правова позиція аналогічного змісту викладена в постанові Верховного Суду від 17 січня 2020 року у справі № 686/19649/18.

Судом встановлено, що постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 березня 2024 року у справі № 161/22514/23 водія транспортного засобу марки «Nissan Leaf» реєстраційний номер НОМЕР_1 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Цією постановою встановлено, що 13.12.2023 о 17:40 на перехресті вулиць Ветеранів і Писаревського у місті Луцьку з вини ОСОБА_3 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу марки «Nissan Leaf» реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 і транспортного засобу марки «Opel Astra» реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_1 , унаслідок якої транспортному засобу марки «Opel Astra» завдано механічні пошкодження. Винні протиправні дії ОСОБА_3 знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із пошкодженням транспортного засобу (а.с.9-10).

Постанова набрала законної сили.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, постановою суду встановлено що винні дії, пов`язані з пошкодженням автомобіля позивача, вчинені ОСОБА_3 , а тому правові наслідки щодо цих дій покладаються саме на нього.

Посилання позивача на ту обставину, що ОСОБА_3 під час ДТП виконував трудові обов`язки і ОСОБА_2 , як роботодавець зобов`язаний відшкодувати шкоду відхиляються апеляційним судом, оскільки такі посилання не підтверджені жодними належними, допустимими і достовірними доказами.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання на ту обставину, що шкода має бути відшкодована ОСОБА_5 , як страхувальником відхиляються апеляційним судом, оскільки сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу.

Страховик ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» виплатило позивачу страхове відшкодування, оскільки шкоду завдано унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу марки «Nissan Leaf» реєстраційний номер НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 , вина якого встановлена постановою суду.

Оскільки ОСОБА_3 є винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, на підставі пункту 2.2 Правил дорожнього руху України був володільцем та користувачем транспортного засобу на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди, не перебував у трудових відносинах із відповідачем ОСОБА_5 , то суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_5 не є особою, яка повинна відшкодувати завдану позивачу ОСОБА_1 майнову і моральну шкоду, тобто є неналежним відповідачем та підставно відмовив у позові.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищенаведеними обставинами страви та не містять встановлених законом підстав для скасування рішення суду, ухваленого з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення (ч. 4 ст. 268 ЦПК України).

Керуючись ст. ст. 268 ч. ч. 4, 5, 367, 369, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя

Судді