РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" червня 2025 р.Справа № 390/240/25
Провадження № 2/390/123/25

Кропивницький районний суд Кіровоградської області у складі головуючої судді Підгірської Г.О.,

за участю: секретаря судового засідання Сотченко Я.В.,

позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Соколівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , звернулася до суду із позовом до Соколівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з травня 2008 року позивачка проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Цей будинок вона отримала від ОСОБА_2 , на підставі усного договору купівлі продажу за окрему плату, посвідчену розпискою, однак за час життя ОСОБА_2 не встигла його нотаріально оформити. Позивачка користується будинком відкрито, утримує його в належному стані, робить ремонти, оплачує комунальні послуги, тому просить суд визнати за нею права власності на житловий будинок за набувальною давністю.

04.02.2025 ухвалою суду відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання.

08.05.2025 ухвалою суду закрите підготовче провадження, призначено справу для розгляду по суті.

Безпосередньо розгляд справи по суті суд здійснив у засіданні 12.06.2025.

У зв`язку зі складністю справи судом вирішено відкласти ухвалення та проголошення судового рішення до 16.06.2025.

Позивачка у судовому засіданні пояснила, що з 2008 року проживає в будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав на праві власності ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Цей будинок позивачка отримала від ОСОБА_2 , яка була похресницею ОСОБА_3 , доглядала її до смерті і вважала себе єдиною спадкоємицею власності ОСОБА_3 , оскільки син останньої помер, а інших спадкоємців у неї не було.

Так як ОСОБА_2 (яка померла близько 5 років тому) не збиралась проживати в сільській місцевості, вона «продала»будинок за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 , про що було складено розписку, в якій зазначено, що ОСОБА_2 отримала кошти в сумі 3 000,00 гривень від ОСОБА_1 за продаж спірного будинку, в той же день відбулась передача технічної документації на будинок та ключів.

Позивачка доповнила, що користується будинком відкрито, утримує його в належному стані, робить ремонти, оплачує комунальні послуги, крім того сплачує земельний податок на земельну ділянку під вказаним будинком.

Представник Соколівської сільської ради у судове засідання не з`явився надавши до суду письмову заяву, в якій відповідач позовні вимоги підтримує за умови доведеності зазначених обставин, справу просить розглядати за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, заслухавши пояснення позивачки, врахувавши позицію відповідача, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до свідоцтва про право приватної власності власником будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , є ОСОБА_3 ( а.с.11).

Згідно із записом акта про смерть № 03 від 08.01.2008 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 64).

З Інформаційної довідки зі спадкового реєстру №80447029 від 13.03.2025, вбачається, що після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , заява про прийняття спадщини не подавалась і спадкова справа не заводилась (а.с.51), з чого можна зробити висновок, що на час розгляду справи в суді живих власників домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 немає.

З розписки вбачається, що ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 3 000,00 (три тисячі) гривень за «продаж» будинку за адресою по АДРЕСА_1 (а.с.25).

З того часу ОСОБА_1 більше 17 років вважає себе власником, безперервно та відкрито володіє будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , де проживає з 2008 року одна, що підтверджується, довідкою Соколівської сільської ради від 22.11.2024 № 14.2-14/310 (а.с.29).

Іншою довідкою Соколівської сільської ради від 12.03.2025 №14.2-17/152 підтверджено, що присадибна земельна знаходиться в обробітку ОСОБА_1 , яка не має заборгованості зі сплати земельного податку (а.с.52).

ОСОБА_1 укладено договір про користування електричною енергією № 1607272 від 10.08.2012 у будинку за адресою; АДРЕСА_1 . В подальшому такий договір під тим самим номером укладався щороку. Також позивачкою надано квитанції на підтвердження оплати нею використаної електроенергії у спірному домоволодінні починаючи з 2008 року.

20.07.2017 ОСОБА_1 укладено договір № 389 про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення в будинку за адресою АДРЕСА_1 . До матеріалів справи додано також розрахункову книжку з особовим рахунком № НОМЕР_1 , надану Комунальним підприємством «Надія», оформлену на ОСОБА_1 , з метою розрахунків за спожиті послуги з централізованого постачання холодної води за адресою розташування спірного домоволодіння.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно зі статтею 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Згідно з п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абз.2 ч.3 ст.344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Отже, враховуючи, що з 2008 року позивачка добросовісно відкрито безперервно і тривало володіє спірним житловим будинком, розташованимза адресою; АДРЕСА_1 , поводиться з ним як власник, на дане майно не претендують інші особи, закон не обмежує і не забороняє таке набуття права власності, як набувальна давність, тому наявні всі передбачені законом передумови в сукупності, які є підставою для визнання за позивачкою права власності за набувальною давністю на це нерухоме майно.

Керуючись статтями 12, 76, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, статтями 2, 15, 16, 328, 344 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Соколівської сільської ради Кропивницького району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 за набувальною давністю право власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Кропивницького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2 ;

Відповідач: Соколівська сільська рада Кропивницького району Кіровоградської області, , адреса місця знаходження: Кіровоградська область, Кропивницький район, с. Соколівське, вул. Шевченка, 23.

Суддя Г.О. Підгірська