Справа № 344/9357/24
Провадження № 2/344/498/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Бородовського С.О.,

з участю секретаря судового засідання Бурянна Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

В позові вказано «…Я ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 шляхом обману потрапив у ситуацію з шахраями які заволоділи безпідставно моїми грошовими коштами.11 липня 2023 року я переказав кошти в сумі 895 грн. на інший рахунок, на ім`я фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , який є власником сайту компанії «Розумні товари», за посиланням на переказ коштів продавцю, ніби за придбання фену Dyson. В результаті оплати цієї продукції я був ошуканий і втратив кошти з банківського рахунку, оскільки мною не одержано названої продукції по даний час і не повернуто коштів. Я звернувся з усною претензією на телефон відповідача, але телефон був виключений, поза зоною, а пізніше з письмовою претензією на адресу продавця, але кошти не були повернуті. Згідно платіжної інструкції від 11.07.2023 року з банківського рахунку заявника було здійснено переказ грошових коштів у сумі 895 грн. на картковий рахунок ФОП ОСОБА_2 ».

Тому позивач просив стягнути з відповідача безпідставно набуті кошти в розмірі 895 грн., судові витрати 1211, 20 грн. і витрати на правову допомогу у сумі 15 000 грн.

Позивач подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати без його участі, вимоги підтримував в повному обсязі.

Відповідач подав до суду відзив, в якому зазначає «…11.07.2023 року ОСОБА_1 у мережі інтернет, за допомогою листування у сервісі «Instagram», замовив у ОСОБА_2 фен «Дайсон 5 в 1». Того ж дня позивач повністю оплатив вартість товару на підтвердження чого надав відповідачу платіжну інструкцію, копія якої наявна в матеріалах справи. 12.07.2023 року ОСОБА_2 відправив ОСОБА_1 замовлення засобами поштового зв`язку ТОВ «НОВА ПОШТА» та повідомив номер експрес-накладної. Від ОСОБА_1 жодних звернень та скарг щодо невідправлення чи неотримання ним чи виникнення у нього труднощів, пов`язаних з отриманням замовленого товару до відповідача не надходило. Вищевказані обставини підтверджуються скріншотами листування сторін, його учасники є сторони, воно містить інформацію щодо обставин справи, встановлення яких є необхідним для правильного вирішення справи. Сторони перебували у договірних правовідносинах, а договір купівлі-продажу укладений ними засобами дистанційного зв`язку, є достатньою та належною підставою набуття. Відповідач належно та в повному обсязі виконав обов`язки за договором, а саме відправив позивачу замовлений ним товар…».

Третя особа в судове засідання не з`явилась, клопотань щодо реалізації прав суду не надходило.

На підтвердження вказаних обставин сторонами надані роздруківки переписки з мобільного додатку та копія платіжної інструкції про оплату товару.

Згідно платіжної інструкції позивач направив грошові кошти в розмірі 895 грн. на рахунок ОСОБА_2 ФОП. В призначенні платежу вказано «плата за товар».

29 березня 2024 року позивач склав заяву в порядку ст.16 ЦПК України про повернення коштів, адресовану фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 .

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців ОСОБА_2 здійснює роздрібну торгівлю, що здійснюється фірмами поштового замовлення або через мережу Інтернет.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав.

Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).

Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року в справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року в справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).

Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Так, частина друга статті 11 ЦК України визначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Позивач зазначає що Відповідач не повернув грошові кошти, не направив товар, не відповідає на дзвінки. У якості доказів існування боргового зобов`язання відповідача перед позивачем, окрім платіжної інструкції, позивач також додає до своєї позовної заяви переписки в месенджері «Instagram».

Згідно з ст. 100 ЦПК України, електронні докази є повноправним видом доказів та дозволяє подавати електронні повідомлення, зокрема листування в месенджерах, як доказові матеріали. Водночас суд оцінює належність і допустимість таких доказів, зокрема питання автентичності походження повідомлень та цілісності їх змісту. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.06.2023 (справа №916/3027/21) надала важливі роз`яснення щодо використання електронного листування в месенджерах як доказу. Вона підкреслила, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише у тому випадку, якщо це листування дає можливість встановити авторів повідомлень та їхній зміст.

Тобто критично важливим є підтвердження, що саме сторони спору є учасниками переписки, а тексти не були спотворені. Суд у кожному конкретному випадку оцінює належність і допустимість таких доказів, враховуючи всі обставини та своє внутрішнє переконання.

Великою Палатою у вищезгаданій справі також зауважено, що роздруківки електронного листування самі по собі не є ні письмовими доказами, ні електронними документами в розумінні законодавства про електронні документи. Однак, якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Не підлягає доказуванню обставина листування учасників спору, оскільки вказана обставина визнається позивачем, шляхом долучення до позовної заяви листування, так і відповідачем.

Визнається відповідачем обставина перерахування коштів позивачем в розмірі 895 грн.

Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22 звернув увагу, що тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.

В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Якщо особа здійснила сплату грошових коштів, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для їх сплати, а згодом вимагає повернення сплачених грошових коштів, то така особа поводиться суперечливо й безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18 та від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21.

Крім того, позивач зазначає в позовній заяві, що «…був ошуканий і втратив кошти з банківського рахунку, оскільки мною не одержано названої продукції по даний час і не повернуто коштів…».

Однак, до матеріалів позовної заяви долучає копію листування, в якому викладає прохання до відповідача про повернення товару, оскільки «…більше немає потреби у його використанні…».

Таким чином, за змістом позову та долученими доказами вбачається, що пояснення позивача є взаємосуперечливими, що свідчить про зловживання позивачем процесуальними правами.

В ст. 17 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено заборону зловживання правами, передбаченими в конвенції.

Під зловживанням правом у аспекті п.3 ст.35 конвенції ЄСПЛ розуміє у звичайному значенні, прийнятому загальною теорією права, зокрема, факт, що володілець права здійснює його поза призначенням упереджено (рішення від 15.09.2009 у справі «Miroпubovs and Others v. Latvia», заява №798/05, п.62).

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України до основних засад цивільного судочинства належить неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Відповідно до п.3, 4 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

В ч. 1 ст. 12 ЦПК України проголошено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

В ч. 3 ст. 12 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже обов?язок надання суду доказів на спростування позову процесуальним законом покладено безпосередньо на відповідача.

В ч. 2 ст. 13 ЦПК України вказано, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В ч. 5 ст. 81 ЦПК України вказано, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

В ч. 7 ст. 81 ЦПК України вказано, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Отже суд не збирає доказів на обґрунтування правових позицій сторін. Вказаний обов?язок покладено безпосередньо на сторін. Правові наслідки невиконання зазначеного обов?язку або його неналежного виконання покладено безпосередньо на відповідну сторону спору.

Таким чином, позов позбавлено будь-яких правових підстав, позивачем не доведено перед судом безпідставність набуття грошових коштів відповідачем, а тому позов не підлягає до задоволення.

Стаття 141 ЦПК України визначає порядок розподілу судових витрат між сторонами.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В ст. 133 ЦПК України вказано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідач просив стягнути з позивача 3 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

В ст. 137 ЦПК України вказано, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, позивачем не надано заперечень щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу понесену відповідачем ,чи клопотань щодо зменшення його розміру.

В обгрунтування понесених витрат долучає копію Договору про надання правничої допомоги №2023/10-24 від 24 жовтня 2023 року, укладеного між АО "КЕЙ ПАРТНЕРС" та відповідачем, Копія додатку №2 до Договору, Акт приймання-передачі наданих послуг від 20.06.2024 року, квитанцію про оплату послуг за договором про надання правничої допомоги на суму 3 000 грн.

Разом з цим відповідач був змушений використовувати правову допомогу для участі в спорі, який розпочав позивач та здійснити витрати на складання відзиву для висловлення заперечення.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

В ч. 5 ст. 268 ЦПК України вказано, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до зазначеного суд,-

У Х В А Л И В:

в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовити.

стягнути з ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 РНОКПП НОМЕР_2 витрат на правову допомогу в розмірі 3 000 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до апеляційного суду, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Бородовський С.О.