провадження 2/201/697/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року Соборний районний суд міста Дніпра

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Могиліною Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Соборного районного суду міста Дніпра в місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом певного часу та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 07 жовтня 2024 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом певного часу та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що в 1976 році вона, ОСОБА_1 , приїхала з Миколаївської області в м. Дніпро та вступила на навчання в Технічне училище № 7, їй було надано місце в гуртожитку училища за адресою: АДРЕСА_1 , де вона була зареєстрована.

На той час ОСОБА_2 була майстром виробничого навчання в цьому училищі. Вона (майстер) приділяла позивачці багато уваги, опікувалася нею, допомагала їй в навчанні. Проживала ОСОБА_2 разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_3 , якій на той час було 4 роки, в квартирі АДРЕСА_2 .

На початку нового навчального року в 1978 році ОСОБА_2

запропонувала позивачці перейти проживати до неї в квартиру. Вона (позивачка) не заперечувала і у вересні 1977 року позивачка поселилася в квартирі АДРЕСА_2 . З моменту її вселення в квартиру позивачка з ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, у них був спільний бюджет. ОСОБА_1 для ОСОБА_2 була як донька, позивачка допомагала по господарству, доглядала за дитиною. У них все було спільним. З 1977 року позивачка в гуртожитку не проживала. Після закінчення училища вона почала працювати майстром виробничого навчання в цьому училищі. Закінчила Львівський поліграфічний технікум, разом з ОСОБА_2 вони працювали більше 40 років.

Донька ОСОБА_2 в 1991 році вийшла заміж і її прізвище стало « ОСОБА_4 ». З цього часу вона в квартирі не проживала, а в 2014 році виїхала в Російську Федерацію, де проживає до цього часу. Квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 лютого 1994 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 1 лютого 1994 року № 1/611-94, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Загальна площа квартири складає 56.4 кв. м, а житлова - 27.9 кв. м..

З 2014 року після того, як донька ОСОБА_2 виїхала за межі України, позивачка була для ОСОБА_2 єдиною близькою людиною. Її ( ОСОБА_2 ) стан здоров`я постійно погіршувався, те вона не хотіла залишати роботу, тому вона їй допомагала в організації учбового процесу, супроводжувала на роботу та з роботи. Але з 01 січня 2019 року ОСОБА_2 за станом здоров`я змушена була звільнитися з роботи. 02 вересня 2019 року вона не змогла за станом здоров`я бути присутньої на урочистій лінійці, в зв`язку з чим дуже перехвилювалася, її стан здоров`я різко погіршився, була викликана «швидка допомога», але врятувати ОСОБА_2 не змогли. Вона померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Похованням ОСОБА_2 займалася позивачка. Її донька ОСОБА_5 , яку ОСОБА_1 повідомила про смерть матері, не змогла приїхати на похорон. Позивачка несла витрати на поховання, що підтверджується накладними. Крім того, позивачкою було встановлено пам`ятник на могилі ОСОБА_2 ..

Після смерті ОСОБА_2 позивачка залишилася проживати в спірній квартирі, яку повністю утримує. ОСОБА_6 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але постановою приватного нотаріуса ДМНО Отроцюк О.В. від 23 серпня 2024 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з тим, що не було надано документів на підтвердження факту родинних відносин та на час відкриття спадщини позивачка не була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_1 вимушена звертатися до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_2 з вересня 1977 року до її смерті та визнання права власності на спадкове майно. Інших спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_2 , які б прийняли спадщину, немає. Заповіту вона не залишила. Отже, позивачка є єдиним спадкоємцем четвертої черги за законом, який прийняв спадщину.

Отже, оскільки їй було відмовлено в свідоцтва про спадщину, в позасудовому порядку питання не з`ясоване, в добровільному порядку питання не вирішено, просили захистити право позивача як члена сім`ї з ОСОБА_2 , з якою вона проживала без реєстрації до відкриття спадщини (фактично по день його смерті) та встановити, що вона, ОСОБА_1 , проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з жовтня 1978 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 та визнати за нею, ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача Дніпровської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказавши на те, що позовні вимоги не обґрунтовані і безпідставні, позивачка з померлою не родичі і однією сім`ю не мешкали, доказів цього немає, не було спільного бюджету чи спільного господарства, мали достатньо часу щоб узаконити свої відношення та зареєструвати позивачку у вказаному житлі, але не зробили це, були співмешканцями, а не проживали однією сім`єю, позивачка мала своє окреме житло по заповіту від ОСОБА_2 , але не скористалася ним, позовні вимоги не доведені, надані документи і свідки позову не доводять, просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. в судове засідання не прибула, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, просила розглянути справу за наявними матеріалами без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю вказаної третьої особи згідно ст. 223 ЦПК України.

Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, свідків, з`ясувавши позицію сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 74 років померла ОСОБА_2 . Після її смерті відкрилася спадщина в вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_3 . Позивачка, вважаючи себе спадкоємцем подала відповідні документи до нотаріуса про прийняття спадщини.

Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до статті 1269, частини 1 статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

В судовому засіданні зі слів позивачки та її представника, наданих ними документів з`ясовано позицію сторони позивача: в 1976 році вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приїхала з Миколаївської області в м. Дніпро та вступила на навчання в Технічне училище № 7 (зараз Державний навчальний заклад «Міжрегіональне вище професійно-технічне училище з поліграфії та інформаційних технологій»). Їй було надано місце в гуртожитку училища за адресою: АДРЕСА_1 , де вона була зареєстрована.

На той час ОСОБА_2 була майстром виробничого навчання в цьому училищі. Вона приділяла позивачці багато уваги, опікувалася нею, допомагала їй в навчанні. Проживала ОСОБА_2 разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_3 , якій на той час було 4 роки, в квартирі АДРЕСА_2 .

Як стверджує позивачка, на початку нового навчального року в 1978 році ОСОБА_2 запропонувала позивачці перейти проживати до неї в квартиру. Вона (позивачка) не заперечувала і у вересні 1977 року позивачка поселилася в квартирі АДРЕСА_2 . З моменту її вселення в квартиру позивачка з ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, у них був спільний бюджет. ОСОБА_1 для ОСОБА_2 була як донька, вона допомагала по господарству, доглядала за дитиною. У них все було спільним. З 1977 року позивачка, як вона вказазує, в гуртожитку не проживала. Після закінчення училища вона почала працювати майстром виробничого навчання в цьому училищі. Закінчила Львівський поліграфічний технікум, разом з ОСОБА_2 вони працювали більше 40 років.

Донька ОСОБА_2 в 1991 році вийшла заміж і її прізвище стало « ОСОБА_4 ». З цього часу вона в квартирі не проживала, а в 2014 році виїхала в Російську Федерацію, де проживає до цього часу.

Квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 лютого 1994 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 1 лютого 1994 року № 1/611-94, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Загальна площа квартири складає 56.4 кв. м, а житлова - 27.9 кв. м.. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності на житло та технічним паспортом на квартиру.

З 2014 року після того, як донька ОСОБА_2 виїхала за межі України, позивачка, на її думку, була для ОСОБА_2 єдиною близькою людиною. Її стан здоров`я постійно погіршувався, те вона не хотіла залишати роботу, тому вона їй допомагала в організації учбового процесу, супроводжувала на роботу та з роботи. Але з 01 січня 2019 року ОСОБА_2 за станом здоров`я змушена була звільнитися з роботи. 02 вересня 2019 року вона не змогла за станом здоров`я бути присутньої на урочистій лінійці, в зв`язку з чим дуже перехвилювалася, її стан здоров`я різко погіршився, була викликана «швидка допомога», але врятувати ОСОБА_2 не змогли. Вона померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Похованням ОСОБА_2 займалася позивачка. Її донька ОСОБА_5 , яку ОСОБА_1 повідомила про смерть матері, не змогла приїхати на похорон. Позивачка несла витрати на поховання, що підтверджується накладними. Крім того, позивачкою було встановлено пам`ятник на могилі ОСОБА_2 , що підтверджується накладною № 95 від 09 червня 2020 року.

Після смерті ОСОБА_2 позивачка залишилася проживати в спірній квартирі, яку повністю утримує. ОСОБА_6 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. від 23 серпня 2024 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з тим, що не було надано документів на підтвердження факту родинних відносин та на час відкриття спадщини позивачка не була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, як стверджує позивачка, ОСОБА_1 вимушена звертатися до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_2 з вересня 1977 року до її смерті та визнання права власності на спадкове майно. Вартість спірної квартири згідно Звіту про оцінку ринкової вартості станом на 3 вересня 2024 року складає 1689470 грн, а вартість половини квартири складає (1689470:2) 344 735 грн.. Інших спадкоємців за законом після смерті ОСОБА_2 , які б прийняли спадщину, немає. Заповіту вона не залишила. Отже, позивачка є єдиним спадкоємцем четвертої черги за законом, який прийняв спадщину.

В обгрунтування позову позивачка з представником посилаються на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1264 Цивільного кодексу України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини. Вона, як стверджує позивачка, проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 до часу відкриття спадщини більше 40 років.

Відповідно до положення ст. 1220 Цивільного кодексу України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Стаття 1222 Цивільного кодексу України зазначає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Керуючись ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України).

Факт проживання позивачки з ОСОБА_2 однією сім`єю протягом 40 років до її смерті начебто підтверджують свідки: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , це сусіди з місця мешкання позивачки і ОСОБА_2 ..

Крім того, факт її проживання в спірній квартирі більше 40 років підтверджується, на думку позивачки, актом, який був складений за участі сусідів, підписи яких були засвідчені в.о. начальника дільниці Соборного району КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради. В довідці державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійно - технічне училище з поліграфії та інформаційних технологій» від 29 серпня 2024 року № 218 зазначено, що позивачка зареєстрована, але не проживає за адресою: АДРЕСА_5 з 10 жовтня 1978 року. За адресою спірної квартири позивачка перебувала на обліку в КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Дніпровської міської ради, що підтверджується випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого.

Враховуючи викладені обставини, позивачка, як вона стверджує, вимушена звертатися до суду для захисту своїх прав. Отже, оскільки їй було відмовлено в свідоцтва про спадщину, в позасудовому порядку питання не з`ясоване, в добровільному порядку питання не вирішено, просили захистити право позивача як члена сім`ї з ОСОБА_2 , з якою вона проживала без реєстрації до відкриття спадщини (фактично по день його смерті) та встановити, що вона, ОСОБА_1 , проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з жовтня 1978 року до ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_3 та визнати за нею, ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також і інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Стосовно фактичних обставин.

Судом встановлено, що в 1976 році ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приїхала з Миколаївської області в м. Дніпро та вступила на навчання в Технічне училище №7 (зараз Державний навчальний заклад «Міжрегіональне вище професійно-технічне училище з поліграфії та інформаційних технологій»). Їй було надано місце в гуртожитку училища за адресою: АДРЕСА_1 , де вона була зареєстрована.

На той час ОСОБА_2 була майстром виробничого навчання в цьому училищі. Вона приділяла позивачці увагу, допомагала їй в навчанні. Проживала ОСОБА_2 разом зі своєю малолітньою донькою ОСОБА_3 , якій на той час було 4 роки, в квартирі АДРЕСА_2 .

На початку нового навчального року в 1978 році (зі слів позивачки) ОСОБА_2 запропонувала позивачці перейти проживати до неї в квартиру. Вона не заперечувала і у вересні 1977 року позивачка поселилася в квартирі АДРЕСА_2 . З моменту її вселення в квартиру позивачка з ОСОБА_2 та її донькою ОСОБА_3 проживали однією сім`єю, у них був спільний бюджет. ОСОБА_1 начеб то для ОСОБА_2 була як донька, вона допомагала по господарству, доглядала за дитиною. У них все було спільним. З 1977 року позивачка в гуртожитку не проживала. Після закінчення училища вона почала працювати майстром виробничого навчання в цьому училищі. Закінчила Львівський поліграфічний технікум, разом з ОСОБА_2 вони працювали більше 40 років.

Донька ОСОБА_2 в 1991 році вийшла заміж і її прізвище стало « ОСОБА_4 ». З цього часу вона в квартирі не проживала, а в 2014 році виїхала в Російську Федерацію, де проживає до цього часу.

Квартира АДРЕСА_2 належала на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 02 лютого 1994 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів згідно з розпорядженням (наказом) від 1 лютого 1994 року № 1/611-94, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 . Загальна площа квартири складає 56.4 кв. м, а житлова - 27.9 кв. м.. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право власності на житло та технічним паспортом на квартиру.

З 2014 року після того, як донька ОСОБА_2 виїхала за межі України, позивачка була для ОСОБА_2 , зі слів ОСОБА_1 , єдиною близькою людиною. Її стан здоров`я постійно погіршувався, те вона не хотіла залишати роботу, тому вона їй допомагала в організації учбового процесу, супроводжувала на роботу та з роботи. Але з 01 січня 2019 року ОСОБА_2 за станом здоров`я змушена була звільнитися з роботи. 02 вересня 2019 року вона не змогла за станом здоров`я бути присутньої на урочистій лінійці, в зв`язку з чим дуже перехвилювалася, її стан здоров`я різко погіршився, була викликана «швидка допомога», але врятувати ОСОБА_2 не змогли. Вона померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Похованням ОСОБА_2 займалася позивачка. Її донька ОСОБА_5 , яку ОСОБА_1 повідомила про смерть матері, не змогла приїхати на похорон. Позивачка несла витрати на поховання, що підтверджується накладними. Крім того, позивачкою було встановлено пам`ятник на могилі ОСОБА_2 , що підтверджується накладною № 95 від 09 червня 2020 року.

Після смерті ОСОБА_2 позивачка залишилася проживати в спірній квартирі, яку вона, з її слів самостійно тривалий час (більше п`яти років), повністю утримує. ОСОБА_6 звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк О.В. від 23 серпня 2024 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в зв`язку з тим, що не було надано документів на підтвердження факту родинних відносин та на час відкриття спадщини позивачка не була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Таким чином, ОСОБА_1 , з її слів, вимушена звертатися до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем ОСОБА_2 з вересня 1977 року до її смерті та визнання права власності на спадкове майно.

Крім того, на думку позивача, факт її проживання в спірній квартирі більше 40 років підтверджується актом, який був складений за участі сусідів, підписи яких були засвідчені в.о. начальника дільниці Соборного району КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради. В довідці державного навчального закладу «Міжрегіональне вище професійно- технічне училище з поліграфії та інформаційних технологій» від 29 серпня 2024 року № 218 зазначено, що позивачка зареєстрована, але не проживає за адресою: АДРЕСА_5 з 10 жовтня 1978 року. За адресою спірної квартири позивачка перебувала на обліку в КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги № 4» Дніпровської міської ради, що підтверджується випискою з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого.

Враховуючи викладені обставини, позивачка і звертається до суду для захисту своїх прав.

Стосовно доказів.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо наявності між нею та ОСОБА_2 спільного сімейного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого, а ніж спірного майна в інтересах сім`ї, у зазначений позивачкою період, що підлягає доведенню у цій справі.

Стороною позивача також не наданий перелік квитанцій, накладних, рахунків. договорів-замовлень і т.д., з яких би можливо було зробити висновок, про те, що матеріали зазначені в квитанціях, накладних, рахунках і т.д. придбані за спільний бюджет.

З даних документів слідує, що похованням ОСОБА_2 займалася позивачка, але немає квитанцій ні про оплату комунальних послуг за той період (за п`ять років до смерті спадкодавця), ні про оплату спільного придбання речей, майна і інш.. У зв`язку з чим відсутні належні докази спільного бюджету і спільного господарства, які б містили інформацію щодо предмета доказування.

Позивачем не надано доказів, що якісні поліпшення (ремонт будинку, меблів), про які могла йти мова в позові та взагалі які робилися, та ще й за рахунок позивача. Стороною позивача не надано доказів на підтвердження того, що позивач брав участь у витратах по утриманню квартири, будинку, відсутня також інформація щодо нарахування плати за комунальні послуги на позивача, так само не надано жодних доказів ведення сумісного господарства та спільних витрат за життя ОСОБА_2 ..

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків.

Позивачка просить суд встановити, що вона проживала однією сім`єю із ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , в період з жовтня 1978 року до 2 вересня 2019 року за адресою: АДРЕСА_3 ; визнати за нею - ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

У позовній заяві позивачка вказує, що за адресою АДРЕСА_6 вона проживала разом із ОСОБА_2 та її дочкою з вересня 1977 року, однак відповідні докази нею не надані.

Суд вважає, що акт про проживання від 01 вересня 2024 року не є належним доказом, оскільки в.о. начальника дільниці Соборного району Тітов В.С. не знає особисто позивачку ОСОБА_1 , не заявлений як свідок, підписав акт без перевірки вказаних в ньому обставин, в його складанні не брав участі представник дільниці або майстер по місцю знаходження житла.

Не може суд прийняти до уваги і пояснення заявлених позивачем і опитаних судом свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , оскільки це сусіди з місця мешкання позивачки і ОСОБА_2 , але вони не володіють інформацією про точний час і умови переселення позивачки до квартири ОСОБА_2 , їх спільне господарство і загальний бюджет в розумінні сімейних відносин, а не просто співмешканців, які до того ж не є родичами; їм мне відоме документальне оформлення житла і спадкові розпорядження, які давала за життя ОСОБА_2 (заповіт на позивачку і інш.); не знають вони і про те, чому на протязі такого тривалого часу позивачка так і не була зареєстрована в квартирі ОСОБА_2 , а значить ті не платила комунальні послуги за себе; не відомі їм і робочі стосунки ОСОБА_2 і позички хоча б за певний час і інш..

Вказані свідки - спільні друзі і знайомі. Для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення такого факту. Зазначені стороною позивача і опитані судом свідки пояснювали лише про стосунки ОСОБА_2 і позивачки під час їх зустрічей чи спільного проведення часу, відпочинку чи інш., але не свідчать про сталі їх відносини сімейні.

Відповідно до положень ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують свідоцтво на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, прийняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який го пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст. 1262 ЦК України).

У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця (ст. 1263 ЦК України).

У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали я спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (1264 ЦК України).

Як зазначає позивач у ОСОБА_2 є рідна дочка, яка має право власності на 1/2 частку квартири за адресою: АДРЕСА_3 і має першу чергу спадкування. Доказів щодо відмови дочкою від спадку позовна заява не містить.

У п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що: «При вирішенні здору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті З СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, Зазначений п`ятирічний строк повинен сповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані тільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо».

Верховний Суд послідовно дотримується аналогічної позиції, зокрема, така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 30 вересня 2019 року в справі № 554/14633/15-ц та від 21 березня 2019 року в справі № 461/4689/15-ц.

Позивачка зазначає, що вона приїхала в місто Дніпро майже 40 років тому, мешкає у вказаній квартирі ОСОБА_2 і іншого постійного житла немає. Але в матеріалах справи наявний заповіт від 29 грудня 2001 року ОСОБА_2 на ОСОБА_1 на ціле домоволодіння з надвірними побудовами і спорудами з відповідною земельною ділянкою в селі Військове Солонянського району Дніпропетровської області. Тобто житло в позивачки було і вже давно, але позивачка вказаним не скористалася з невідомих причин, а її пояснення про те, що це будинок було продано ще за життя ОСОБА_2 ніякими документами не підтверджено, доказів про це суду не надано.

В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 року № 5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Позовна заява не містить зазначених вище доказів.

Відповідно до 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Отже жодних достовірних доказів проживання з померлим ОСОБА_2 однією сім`єю позивачем надано не було.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин третьої-четвертої статті 4 СК України кожна особа має право на проживання в сім`ї та на повагу до свого сімейного життя.

Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

За висновками Верховного Суду, що викладені у Постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, належними та допустимими доказами проживання однією сім`єю є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних спорідненим особам.

Таким чином, доведенню підлягає не лише факт спільного проживання, а і наявність при цьому спільного побуту і взаємних прав та обов`язків. Враховуючи наведене, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю суд має з`ясувати такі факти: спільне проживання осіб, наявність спільного побуту; взаємних прав та обов`язків. Можливість визнання проживання однією сім`єю залежить від їх встановлення та доведеності. Так, відповідно до ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, проживання однією сім`єю є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Розгляд справи, в якій викладена самостійна позовна вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю, потребує надання сторонами належних та допустимих доказів обставин, зазначених у позовній заяві, та дослідження їх судом, адже нормами цивільного процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доводів сторін у справі та доказів, з яких суд виходив при вирішенні спору.

На підтвердження даного факту позивачем та його представником заявлено клопотання про виклик та допит свідків, але як зазначив Верховний Суд у Постанові від 14 лютого 2018 року по справі № 129/2115/15-ц, що покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення вказаного факту

Домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на положеннях позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до Дніпровської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом певного часу та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом відмовити.

Таким чином позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права власності на частину квартири в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 4, 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 60, 74 Сімейного кодексу України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 315 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Дніпровської міської ради, третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Отроцюк Олена Володимирівна про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом певного часу та визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Повний текст рішення складено 10 червня 2025 року.

Суддя -