ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

11 червня 2025 року

м. Харків

справа № 642/7498/24

провадження № 22-ц/818/2279/25

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого - Пилипчук Н.П.,

суддів колегії Тичкової О.Ю., Маміної О.В.

за участю секретаря Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання реєстрації незаконною та її скасування, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2025 року, ухвалене суддею Ольховським Є.Б., -

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Управління реєстрації місця проживання Департаменту реєстрації Харківської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання реєстрації незаконною та її скасування.

В обгрунтування позову зазначає, що вона є власником частини будинку АДРЕСА_1 . Відповідач, який є власником іншої частини будинку, без її згоди зареєстрував ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Вважає вказану реєстрацію незаконною та прохає її скасувати стягнувши на її користь судові витрати.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позову, посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що у будинковій книзі до тепер зареєстровано лише дві особи: ОСОБА_2 (відповідач по справі) та ОСОБА_6 . Будинкові книги були скасовані лише у 2016 році, а тому будь-яка реєстрація інших осіб у вказаному будинку без її згоди на це, є неправомірною

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки виділом, який відбувся з прийняттям судового рішення Ленінського районного народного суду м. Харкова від 27 лютого 1987 року ( справа № 2-281/1987р.), фактично припинився стан спільної часткової власності на спірне домоволодіння згода позивачки на реєстрацію відповідачем членів його родини в належній йому частині будинку не вимагається, суперечить положенням Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні №888».

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що на підставі договору дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 від 18 січня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Харківської державної нотаріальної контори Азімовою М.Ч., за реєстровим №4-23, ОСОБА_6 набула право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Власником іншої 1/2 частини спірного домоволодіння є ОСОБА_2 на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва, посвідченого Другою Державною нотаріальною конторою від 18 листопада 1960 року, реєстровий №3-1930.

Як вбачається з відповіді Департаменту реєстрації ХМР № 3087/0/50-24 від 14 листопада 2024 року за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_2 (дата реєстрації 24 жовтня 1984 року), його син ОСОБА_3 (дата реєстрації 21 вересня 2006 року), невістка ОСОБА_4 (дата реєстрації 25 вересня 2012 року) та онука ОСОБА_5 (дата реєстрації 25 вересня 2012 року).

У позовній заяві, ОСОБА_1 , як на підставу позову посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 , без її згоди у будинку, співвласниками якого вони є, зареєстрував ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що порушує її права як співвласника.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті першій Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Згідно ст. 41 Конституції України, ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

На підставі ч. 1ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно частин 1-3 статті 358 ЦК України що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Матеріали справи свідчать, що рішенням Ленінського районного народного суду м. Харкова від 27 лютого 1987 року (справа № 2-281/1987р.) за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про виділ частини будинку з надвірними будівлями, визначення порядку користування земельною ділянкою, перерозподіл ідеальних часток права власності було затверджено мирову угоду між сторонами та проведено виділ частини спірного будинку та розподілене земельну ділянку.

Вказаний виділ проведено на підставі висновків технічної експертизи від 25 серпня 1986 року, згідно виділ було визнано можливим та запропоновано відповідний варіант.

Відповідно до статті 112 ЦК УРСР, який діяв на час ухваленні рішення суду про виділ, майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно частини 1 статті 113 ЦК УРСР володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом.

Положення статті 115 ЦК УРСР передбачено, що уожний з учасників спільної часткової власності має право вимагати виділу своєї частки з спільного майна.

Якщо угоди про спосіб виділу не досягнуто, то за позовом будь-кого з учасників майно ділиться в натурі, коли це можливо без нерозмірної шкоди для його господарського призначення. В противному разі власник, що виділяється, одержує грошову компенсацію.

Відповідно до роз?яснень, які викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» при вирішенні справ про виділ у натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам слід мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділена відокремлена частина будинку із самостійним виходом (квартира). Виходячи з цього, доходимо висновку, що виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири.

У разі виділу частки з майна, що є у спільній частковій власності, щодо особи, майно якої виділено в натурі, спільна власність припиняється, така особа набуває право власності на виділене майно, й у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Але майно, що є у спільній частковій власності, зберігається щодо інших учасників спільної власності, чиї частки не виділені зі спільного майна.

Положення щодо припинення права спільної часткової власності у разі виділу закріплено у статті 364 діючого ЦК України.

Так, відповідно до частин 1 та 4 цієї статті співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі N 501/2148/17 зроблено висновок, що поняття "поділ" та "виділ" не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Враховуючи, що рішення Ленінського районного народного суду м. Харкова від 27 лютого 1987 року ( справа № 2-281/1987р.) було здійснено виділ часток співвласників із спільного майна в натурі, спільна часткова власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на спірне домоволодіння припинилась, а тому останній вправі здійснювати реєстрацію членів своєї родини у належній йому частині домоволодіння, без згода позивача.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У контексті рішення Європейського суду з прав людини у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» викладені загальні принципи тлумачення статті 8 Конвенції щодо права на повагу до свого житла.

Європейський суд з прав людини, констатував, що «згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займаного або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем». «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…». «Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § § 40, 41, 42,43 ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Статтею 9 ЖК УРСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

З урахуванням викладених обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, щодо відсутності порушень прав позивача.

Посилання позивача на те, що має місце порушення ст.393 ЦК України, колегією суддів не приймаються.

Так, положенням вказаної статті передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Якщо інше не встановлено законом, власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Разом з тим, позивачем не наведено, який саме правовий акт органу державної влади чи місцевого самоврядування не відповідає законові та порушує її права як власника.

Позовних вимог з цього приводу ОСОБА_1 не заявлено.

Зміст будинкової книги, на яку посилається ОСОБА_1 , а саме на відсутність у ній даних про реєстрацію ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , висновків суду не спростовує.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування або зміни рішення, яке ухвалено з дотримання вимог закону.

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.374 ч.1п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 03 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова