КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 755/6349/23 Головуючий у І інстанції Гаврилова О.В.
Провадження №22-ц/824/4323/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 травня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,

за участі секретаря Доброванової О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Михайлик Світлани Ігорівни на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, зокрема, просив суд:

- в порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_1 машиномісце 9 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13,9 кв.м. з одночасним припиненням права власності на зазначене машиномісце у ОСОБА_2 ;

- в порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_2 транспортний засіб КІА NIRO 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_2 , з одночасним припиненням права власності на зазначений автомобіль у ОСОБА_1 ;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 99 282,00 грн грошової компенсації вартості автомобіля засіб КІА NIRO 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_2 ;

- визнати земельну ділянку площею 0,0656 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:002:0041 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ;

- визнати земельну ділянку площею 0,0609 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:002:0042 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Вимоги позиву обґрунтовані тим, що 03 травня 2014 року між сторонами укладено шлюб.

Сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивач зазначає, що 17 березня 2022 року відповідач з дітьми виїхали тимчасово в Нідерланди.

У грудні 2022 року відповідачем подано позов про розірвання шлюбу.

За час перебування в шлюбі сторонами придбано спільно майно: машиномісце № НОМЕР_3 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13,9 кв.м., ринкова вартість якого на момент подання позову становить 396 406,00 грн, та транспортний засіб КІА NIRO 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_2 , ринкова вартість якого на момент подання позову становить 594 970,00 грн та який знаходиться у володінні і користуванні відповідача.

Оскільки автомобіль та машиномісце є неподільними речами, з яких неможливо виділити частку в натурі, на думку позивача необхідно в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя виділити автомобіль відповідачу, з одночасним припинення права власності на нього позивача з виплатою йому компенсації вартості автомобіля у розмірі 99 282,00 грн.

Крім того позивач вважає, що в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя необхідно виділити позивачу машиномісце з одночасним припиненням права власності на нього відповідача.

Також позивач зазначає, що до початку шлюбних відносин в 2011 році ним було придбано транспортний засіб марки Lexus LS460L, 2006 року випуску, який було відчужено в 2016 році за ціною 250 000,00 грн.

За вказані кошти позивачем придбано дві земельні ділянки в с. Рожни Київської області, а саме: земельну ділянку площею 0,0656 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:002:0041 та земельну ділянку площею 0,0609 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:002:0042.

Позивач вважає, що земельні ділянки купувались ним особисто, для власних потреб, за власні кошти, отримані від продажу автомобіля, придбаного до шлюбу, отже є його особистою приватною власністю.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 липня 2023 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю, об`єднано їх в одне провадження.

Згідно заявлених вимог, позивач за зустрічним позовом просив суд:

- в порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_2 машиномісце 9 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13,9 кв.м. з одночасним припиненням права власності на зазначене машиномісце у ОСОБА_1 ;

- в порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_1 транспортний засіб КІА NIRO 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_2 , з одночасним припиненням права власності на зазначений автомобіль у ОСОБА_2 ;

- в порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0656 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:002:0041;

- в порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0609 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:002:0042;

-стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію половини ринкової вартості автомобіля Audi Q7, номер шасі (кузова рами) НОМЕР_4 , 2013 року випуску в розмірі 402 270,00 грн;

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 компенсацію різниці вартості спільного майна, відповідно до здійсненого розподілу в розмірі 313 835,50 грн.

Вимоги зустрічного позову обґрунтовані тим, що автомобіль КІА NIRO, 2017 року випуску знаходиться у володінні ОСОБА_1 , а ОСОБА_3 позбавлена можливості користуватись цим транспортним засобом, вартість якого становить 658 260,00 грн.

Крім того зазначається, що машиномісце № НОМЕР_3 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13,9 кв.м., вартість якого становить 352 000,00 грн, повністю утримується ОСОБА_3 , тому позивач за зустрічним позовом вважає за доцільне залишити цей об`єкт нерухомості за нею з присудженням первісному позивачу половини його вартості - 176 000,00 грн.

Також позивач за зустрічним позовом зазначає, що обставини справи не дають можливості зробити висновок про те, що спірні земельні ділянки були придбані за особисті кошти ОСОБА_1 , вказує на відсутність прямих доказів того, що на їх придбання були використані кошти з продажу автомобіля ОСОБА_1 , крім того посилається на наявність у неї джерел доходу та спорудження сторонами на цих земельних ділянках певних об`єктів.

Вважає презумпцію спільної власності на ці об`єкти не спростованою та пропонує залишити їх за ОСОБА_1 .

Також зазначає, що ОСОБА_1 без попередження, не в інтересах сім`ї, 07 лютого 2023 року відчужив придбаний сторонами за час перебування у шлюбі автомобіль Audi Q7, 2013 року випуску, отже ОСОБА_3 має право на компенсацію ринкової вартості частини даного автомобіля, що становить 402 270,00 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 30 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання майна особистою приватною власністю - задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково.

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на:

-1/2 частину машиномісця № НОМЕР_3 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13,9 кв.м.;

-1/2 частину земельної ділянки площею 0,0656 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:002:0041;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0609 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:002:0042;

- 1/2 частину транспортного засобу КІА NIRO, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_2 .

В порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на:

- 1/2 частину машиномісця № НОМЕР_3 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13,9 кв.м.;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0656 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:002:0041;

- 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0609 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:002:0042;

-1/2 частину транспортного засобу КІА NIRO, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію половини ринкової вартості автомобіля Audi Q7, номер шасі (кузова рами) НОМЕР_4 , 2013 року випуску, в розмірі 73 266,00 грн.

В іншій частині первісного позову та зустрічного позову - відмовлено.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2024 року заяву ОСОБА_1 про стягнення витрат на правову допомогу, подану його представником - адвокатом Михайлик С.І. - задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 500,00 грн. В іншій частині заяви - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині поділу земельних ділянок, машиномісця та автомобіля КІА NIRO, з апеляційною скаргою в інтересах позивача ОСОБА_1 звернулась його представник - адвокат Михайлик С.І., яка, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального права, просить в цій частині рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким в порядку поділу спільного майна подружжя:

- виділити ОСОБА_1 машиномісце 9 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13,9 кв.м. з одночасним припиненням права власності на зазначене машиномісце у ОСОБА_2 ;

- виділити ОСОБА_2 транспортний засіб КІА NIRO, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_2 , з одночасним припиненням права власності на зазначене машиномісце у ОСОБА_1 ;

- визнати земельну ділянку площею 0,0656 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:002:0041 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ;

- визнати земельну ділянку площею 0,0609 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :05:002:0042 особистою приватною власністю ОСОБА_1 ;

в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що відмовляючи в задоволенні позовної вимоги про визнання приватною власністю земельних ділянок, суд першої інстанції помилково вважав недоведеною ціну, яку ОСОБА_1 отримав від продажу автомобіля Lexus LS 460, оскільки такі відомості зазначені в декларації відповідача за первісним позовом за 2016 рік, відповідно до якої дохід позивача від відчуження рухомого майна в 2016 році становив 250 000 грн.

Докази на підтвердження відсутності продажу позивачем іншого рухомого майна в 2016 році в матеріалах справи також наявні.

Крім того, скаржник звертає увагу, що вартість ціни продажу автомобіля не оспорювалась відповідачем.

Вказує також, що відповідачка, в свою чергу, не надала суду доказів витрат позивачем грошових коштів, отриманих від продажу автомобіля, придбаного до шлюбу, на інше рухоме або нерухоме майно в період з 21.07.2016 до моменту придбання спірних земельних ділянок 16.08.2016 р.

Щодо транспортного засобу КІА NIRO, 2017 року випуску, скаржник зазначає, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дав належної оцінки доводам позивача за первісним позовом про те, що вказаний автомобіль на підставі довіреності, виданої ОСОБА_2 10.04.2023 року, був вивезений її довіреною особою з території України 28.04.2023 року. При цьому, судом також не враховано суперечливу поведінку відповідача, яка змінювала свою пояснення щодо наявної у неї інформації про місцезнаходження автомобіля. Ігноруючи те, що відповідачу відомо фактичне місцезнаходження автомобіля, транспортний засіб оформлений на її ім'я, а також неможливість позивачу залишити межі України для здійснення розшуку авто або для звернення до компетентних органів інших держав, позивача фактично було позбавлено його права мирно володіти свої майном.

Звертає також увагу на те, що автомобіль є неподільною річчю, а вирішення даного спору не мало би зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання.

Зазначає про необхідність застосування правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі №209/3085/20, зокрема про те, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе набуте у шлюбі майно, зокрема і неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Скаржник вказує, що вирішуючи первісний та зустрічний позови, суд першої інстанції повинен був врахувати обсяг майна, набутого в шлюбі, та здійснити поділ спільного майна в натурі, враховуючи інтереси обох сторін і фактичний порядок користування майном.

Приймаючи рішення про поділ транспортного засобу КІА NIRO, суд позбавив позивача можливості користуватись та розпоряджатись транспортним засобом через його перебування поза межами України та не вирішив існуючий між сторонами спір.

Окрім того, машиномісце також є неподільним майном, яке не може бути поділене в натурі для забезпечення користування обома сторонами. Вважає, що суд повинен був здійснити поділ цих об`єктів спільної сумісної власності таким чином, щоб один об`єкт дістався одному з подружжя, а інший - другому.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, який визначений положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшло.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та його представник - адвокат Михайлик С.І. підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити.

Відповідачка (позивачка за зустрічним позовом) ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.

Судом першої інстанції установлено, що сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 03 травня 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.13), який було розірвано рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 12 липня 2023 року (т.2 а.с.147-148).

Встановлено, що 24 грудня 2019 року між ТОВ «Ярославів Вал» (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого остання набула право власності на машиномісце НОМЕР_3 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13,9 кв.м. (т.1 а.с.24-27).

29 грудня 2017 року за ОСОБА_2 зареєстровано транспортний засіб КІА NIRO, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_2 (т.1 а.с.28-29, 42-43).

16 серпня 2016 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого останній набув у власність земельну ділянку площею 0,0656 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , для ведення садівництва, кадастровий номер :05:002:0041, за ціною 41 700,00 грн. (т.1 а.с.30-33).

Також 16 серпня 2016 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого останній набув у власність земельну ділянку площею 0,0609 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , для ведення садівництва, кадастровий номер :05:002:0042, за ціною 38 700,00 грн. (т.1 а.с.36-39).

Фактично спір між сторонами виник з приводу поділу вказаного майна, а також віднесення його частини до особистого майна одного з них.

Відмовляючи позивачу за первісним позовом у задоволенні вимог про визнання земельних ділянок площею 0,0656 га кадастровий номер :05:002:0041 та площею 0,0609 га кадастровий номер :05:002:0042, розташованих за адресою: Київська область, Броварський район, Рожнівська сільська рада (с.Рожни), СТ «Ландиш», суд першої інстанції виходив із того, що стороною позивача за первісним позовом не надано суду доказів з точки зору їх належності, допустимості та достатності на підтвердження придбання спірних земельних ділянок за його особисті кошти.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Згідно частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права й обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься й у частині третій статті 368 ЦК України.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Частиною першою статті 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третьої статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту) незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.

За змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 643/4160/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 листопада 2011 року ОСОБА_1 було придбано автомобіль Lexus LS 460 (т.1 а.с.44), який 21 липня 2016 року було відчужено за договором купівлі-продажу №2822/03/2016/5141 (т.1 а.с.42-43).

Заявляючи позовні вимоги про визнання земельних ділянок в с. Рожни Київської області: площею 0,0656 га, кадастровий номер :05:002:0041 та площею 0,0609 га, кадастровий номер :05:002:0042, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що вказане нерухоме майно було придбано ним за його особисті кошти, отримані від продажу придбаного ним до укладання шлюбу транспортного засобу марки Lexus LS460 (250 000,00 грн).

Поряд із цим, позивач не надав суду належних та допустимих доказів про те, за якою ціною ОСОБА_1 було відчужено автомобіль Lexus LS 460.

Подана позивачем декларація ОСОБА_2 після звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, в якій відображено отриманий ОСОБА_1 дохід від відчуженого рухомого майна в розмірі 250 000 гривень, правильно не взята до уваги судом першої інстанції, оскільки не дає змоги суду встановити, що джерелом отриманого позивачем доходу від продажу рухомого майна за 2016 рік був правочин з відчуження належного йому на праві власності автомобіля Lexus LS 460.

Матеріали справи також не містять доказів, на підтвердження того, що будь-яка сума коштів, із отриманих від продажу автомобіля Lexus LS 460, була спрямована на придбання майже через місяць спірних земельних ділянок.

Суд першої інстанції також правильно взяв до уваги, що в п. 6.5. договорів купівлі-продажу земельних ділянок відображено, що дружина покупця - ОСОБА_2 згодна із купівлею земельної ділянки та укладання цього договору, про що свідчить її заява.

Таким чином, місцевий суд обґрунтовано дійшов висновку, що презумпція права спільної сумісної власності подружжя щодо вказаних об`єктів нерухомості - спірних земельних ділянок позивачем не спростована.

Поряд із цим, колегія суддів апеляційного суду не погоджується із д дійшов висновком суду першої інстанції про наявність в даному випадку підстав для визнання ідеальних часток подружжя у такому спірному майні, як автомобіль КІА NIRO та машиномісце, без його реального поділу та залишення майна у спільній частковій власності.

Колегія суддів бере до уваги те, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язкового рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток.

Суд має вирішити переданий на його розгляд спір про поділ спільної сумісної власності саме тоді, коли подружжя не домовилося про порядок такого поділу. Вирішення цього спору, зокрема щодо неподільної речі, не має зумовлювати у співвласників потребу після судового рішення домовлятися про порядок поділу цього ж майна, а саме про виплату одному із них компенсації іншим співвласником і про гарантії її отримання. Якщо одна зі сторін спору довірила його вирішення суду, відповідний конфлікт треба вичерпати внаслідок ухвалення судового рішення та подальшого його виконання.

Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту.

Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

У постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 299/2490/16, від 04 жовтня 2023 року в справі № 345/2224/20 зазначено, що поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, провадження № 14-67 цс 20 (пункт 58); постанова Великої Палата Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, провадження № 14-182цс21, яка стосується саме поділу нерухомого майна подружжя (пункти 23-27, 36).

Згідно із принципом диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

При вирішенні спору про поділ майна, суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його поділ у інший спосіб, враховуючи інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставин, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанту поділу майна подружжя, при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який просив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межі позовних вимог, оскільки позовна вимога - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 615/1364/16-ц, від 17 серпня 2022 року у справі № 522/8676/20 та від 17 січня 2024 року у справі № 522/17831/20.

З врахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про поділ між сторонами в натурі такого спільного майна, як автомобіль КІА NIRO та машиномісце, з урахуванням наступних обставин.

Суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, не перевірив належним чином доводи позивача ОСОБА_1 про те, що транспортний засіб КІА NIRO, державний номерний знак НОМЕР_1 , знаходиться у фактичному користуванні іншої сторони, вважаючи їх недоведеними та відхиляючи поданий позивачем складений іноземною мовою документ (т. 2 а.с.29-30), іменуємий сторонами довіреність, з огляду на відсутність офіційного перекладу.

Поряд із цим, позивачем було подано також і інші документи, які свідчать про те, що спірний автомобіль КІА NIRO, державний номерний знак НОМЕР_1 , не перебуває в його користуванні та розпорядженні, оскільки 28.04.2023 року під керуванням невстановленої особи вказаний транспортний засіб виїхав за межі України, перетнувши митний кордон України у пункті пропуску НОМЕР_5 , що підтверджується листом Держмитслужби №19-19/19-02-02/8.19, отриманого на адвокатський запит адвоката Михайлик С. та додатком до цього листа. (том 2 а.с. 26-28)

Доказів повернення вказаного транспортного засобу на митну територію України та перебування його у користуванні ОСОБА_1 матеріали справи не містять.

Враховуючи, що спірний автомобіль зареєстровано на праві власності за відповідачкою за первісним позовом ОСОБА_2 , яка тимчасово проживає за межами України, колегія суддів вважає правильним здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя, виділивши автомобіль КІА NIRO, державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідачці ОСОБА_2 , а машиномісце 9, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 виділити у власність ОСОБА_1 .

При здійсненні поділу апеляційний суд приймає до уваги звіти про оцінку майна, надані стороною позивача за зустрічним позовом, відповідно до яких ринкова вартість машиномісця 9 в підземному паркінгу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 становить 352 000,00 грн (т.1 а.с.127-зворот - 135), транспортного засобу КІА NIRO, державний номерний знак НОМЕР_1 - 658 260,00 грн (т.1 а.с. 110 - 118).

При цьому, звіти, подані позивачем ОСОБА_1 разом із первісним позовом (том 1 а.с. 52-57) колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки вони подані суду в обмеженому вигляді (перша і остання сторінки), не містять даних про кваліфікацію оцінювача, що в сукупності унеможливлює перевірку судом відповідність проведеної оцінки нормативним та законодавчим актам.

Внаслідок такого поділу вартість виділеного апеляційним судом ОСОБА_2 майна становить 658 260,00 грн, а вартість майна, виділеного ОСОБА_1 - 352 000,00 грн.

Суд апеляційної інстанції одночасно з проведеним поділом спільного майна подружжя, здійснює компенсацію за відхилення від рівності часток, за якою грошовий вираз часток кожного з подружжя буде рівним.

Різниця між вартістю виділеного ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майна становить 306 260,00 грн. Тобто, позивачу за первісним позовом виділяється майно вартістю на 306 260,00 грн менше, ніж належна йому частка у вартості спільного сумісного майна із ОСОБА_2 .

Отже, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 153 130,00 грн.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги сторін та їх заперечення щодо заявлених позовів, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про часткове задоволення первісних та зустрічних позовних вимог і поділ спірного майна подружжя, зокрема: транспортного засобу та машиномісця, в обраний ним спосіб без оцінки вказаних вище обставин у сукупності не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89, 263, 264 ЦПК України.

Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визнання за кожним із подружжя права власності на частину майна, а саме: машиномісця НОМЕР_3 в підземному паркінгу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та транспортного засобу КІА NIRO, 2017 року випуску, не відповідає фактичним обставинами справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про поділ майна подружжя.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Аналогічної позиції дотримується і Велика Палата Верховного Суду (див. постанови від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19), від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19)).

Відповідно до частин першої статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд задовольнив вимоги апеляційної скарги частково (65 % від заявлених вимог), відповідно з відповідача за первісним позовом підлягають до стягнення 65% від суми сплаченого позивачем судового збору за подання апеляційної скарги, а саме- 7 850,70 гривень.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Михайлик Світлани Ігорівни задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києвавід 30 вересня 2024 року скасувати в частині поділу та визнання за кожним із подружжя права власності на частину майна, а саме: машиномісця 9 в підземному паркінгу, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 та транспортного засобу КІА NIRO, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Ухвалити в цій частині нове рішення.

В порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_1 машиномісце 9 в підземному паркінгу, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 13,90 кв.м., з одночасним припиненням права власності на зазначене машиномісце у ОСОБА_2 .

В порядку поділу спільного майна подружжя виділити ОСОБА_2 транспортний засіб КІА NIRO, 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , номер шасі (кузова рами) НОМЕР_2 , з одночасним припиненням права власності на зазначений транспортний засіб ОСОБА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію різниці вартості спільного майна подружжя, в розмірі 153 130 (сто п`ятдесят три тисячі) гривень 00 коп.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 7 850 (сім тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень 70 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 13 червня 2025 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Судді: Голуб С.А.

Слюсар Т.А.