ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

09 червня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/12375/24

Головуючий у першій інстанції Павлов В. Г.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/784/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова у складі судді Павлова В.Г. від 18 лютого 2025 року, місце ухвалення рішення - м.Чернігів, у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м.Чернігова із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий про стягнення грошових коштів, в якому просив стягнути з відповідача на його користь: 981 500,00 грн. безпідставно набутих коштів; відшкодування збитків: внаслідок інфляції у подвоєному розмірі - у сумі 776 152,46 грн. та 3% річних у загальній сумі 81 586,61 грн. Також позивач ставив питання про стягнення на його користь із відповідача понесених судових витрат. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 зазначав, що 18.11.2021 року між ним, із однієї сторони (покупець), та відповідачем, із другої сторони (продавець), було укладено попередній договір №15, відповідно до п.1.1. якого сторони домовились, що за цим договором продавець зобов`язується укласти основний договір купівлі-продажу житлової квартири готельного типу (апартаментів) протягом 30 днів після введення будинку в експлуатацію та отримання всіх правовстановлюючих документів, а покупець зобов`язується купити зазначену квартиру в порядку та на умовах, вказаних у цьому договорі. Основний договір має бути нотаріально посвідчений (п.2.1. попереднього договору). Орієнтовна дата введення будинку в експлуатацію - І квартал 2024 року. Як слідує із п.2.3. попереднього договору, сторони погодили, що вартість 1 кв.м загальної площі, виходячи із проектного планування, становить 26 000,00 грн. Всього загальна вартість житлової квартири готельного типу (апартаментів) становить 981 500, 00 грн. Згідно п.3.1. попереднього договору, покупець зобов`язується здійснити оплату, узгоджену в п.2.3. договору під час підписання даного договору, у наступному порядку: внесок, що становить 981 500,00 грн. - під час підписання договору. Датою оплати покупцем ціни житлової квартири готельного типу (апартаментів) вважається дата зарахування коштів покупця на поточний банківський рахунок продавця (або в інший спосіб, узгоджений сторонами). Покупець несе всі витрати, пов`язані із перерахуванням коштів на рахунок продавця. За доводами позивача, ним у встановлений у даному договорі строк, було сплачено на рахунок відповідача суму внесків - 100% вартості об`єкта нерухомості в загальній сумі 981 500,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. Як стверджує позивач, відповідач у строк, передбачений попереднім договором, будівництво об`єкта не завершив, i в експлуатацію будинок не ввів, при цьому, будівництво зазначеного у договорі об`єкта взагалі не було розпочато, та замість виконання покладених на нього за договором обов`язків, 21.12.2023 року направив позивачу лист №21-16/12/23, в якому зазначав, що запровадження в Україні воєнного стану вплинуло на можливість виконання зобов`язань суб`єктами господарювання в Україні, а також вказував, що через дані обставини, відповідач змушений був зупинити будівництво, i лише в 2023 році зміг частково відновити роботи. Одночасно у цьому листі відповідач повідомив позивача, що фактичне будівництво об`єкту може розпочатись у наступному році. Позивач вказує, що оскільки відповідачем не були виконані умови попереднього договору №15 від 18.11.2021 року, то 15.02.2024 року він звернувся із заявою до директора ТОВ ЖК Парковий, із вимогою повернути йому грошові кошти, сплачені ним за попереднім договором №15 від 18.11.2021 року. Проте, станом на день звернення із зазначеним позовом, позивач відповіді на вказану заяву не отримав, сплачені грошові кошти йому не повернуто. Враховуючи недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення попереднього договору, що обумовлює його нікчемність в силу закону, позивач, на підставі статті 1212 ЦК України, просив стягнути з відповідача на свою користь передані ним за умовами договору кошти, а також інфляційні втрати в подвійному розмірі (оскільки договір укладено внаслідок введення позивача в оману) та три проценти річних, згідно наданого ним розрахунку.

Одночасно із позовною заявою ОСОБА_1 було подано заяву про забезпечення позову (а.с.48-53), в якій позивач просив накласти арешт на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий, які знаходяться на будь-яких банківських рахунках, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий, відкритих у банківських установах України, у межах суми 1 839 239 грн. 07 коп.

Ухвалою Деснянського районного суду м.Чернігова від 02.09.2024 року цивільну справу №750/12375/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий про стягнення грошових коштів, передано за підсудністю на розгляд до Новозаводського районного суду м. Чернігова (а.с.56-57).

Ухвалою Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01.10.2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий про стягнення грошових коштів - задоволено частково. Накладено арешт на грошові кошти Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий (, проспект Миру,12, м. Чернігів, 14000), які знаходяться на будь-яких банківських рахунках, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий, відкритих у банківських установах України, у межах суми 981 500 (дев`ятсот вісімдесят одна тисяча п`ятсот) грн. 00 коп. (а.с.72-74).

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.02.2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий про стягнення грошових коштів - задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий на користь ОСОБА_1 981 500 грн. 00 коп. безпідставно набутих коштів, 388 076 грн. 23 коп. - інфляційних втрат, 81 586 грн. 61 коп. - 3% річних, а всього: 1 441 162 грн. 84 коп. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий на користь ОСОБА_1 12 335 грн. 54 коп. судового збору та витрати на правничу допомогу в розмірі 7 800 грн. Дію заходів забезпечення позову згідно ухвали Новозаводського районного суду м. Чернігова від 01.10.2024 року - продовжено протягом дев`яноста днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий просить скасувати рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.02.2025 року в справі №750/12375/24, та відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий про стягнення коштів. В доводах апеляційної скарги ТОВ ЖК Парковий зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 18.02.2025 року ухвалено судом із порушенням норм матеріального права, є таким, що ґрунтується на помилковому його тлумаченні, без врахування фактичних обставин справи. Апелянт вказує, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором, та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення виконання зобов`язань, зокрема, несвоєчасне їх виконання. Апелянт стверджує, що через військову агресію проти України відповідач був змушений зупинити будівництво, і лише в 2023 році зміг частково відновити роботи по даному об`єкту будівництва. Реалізація даного проекту потребувала внесення змін до проектно-технічної документації та приведення її у відповідність до нових вимог ДБН, оновлення дозвільної документації, тощо. При цьому, спірний договір, укладений із позивачем, на даний час є діючим, а його сторони взаємно виконують взяті на себе зобов`язання. Апелянт вказує, що за погодженням із позивачем зазначений договір попередньо було укладено в простій письмовій формі, а за бажанням будь-якої із сторін, він міг і може на даний час бути укладений у нотаріальній формі при першій нагоді. Зазначений договір, на думку апелянта, не є попереднім договором купівлі-продажу квартири, а фактично є змішаною формою договору, у тому числі, договору про наміри та підряду, а нотаріальне посвідчення може відбутися на першу вимогу протилежної сторони. ТОВ ЖК Парковий в доводах апеляційної скарги вказує, що оскільки на час розгляду даної справи спірний договір є діючим, відсутній факт безповоротного ухилення однієї із сторін зазначеного договору від нотаріального його посвідчення, і сторонами не втрачена можливість нотаріально посвідчити вказаний правочин, сторонами було укладено договір, який містить ознаки попереднього договору купівлі-продажу, але він не є саме попереднім договором купівлі-продажу об`єкту нерухомості, а є змішаною формою правочину, то не можуть бути застосовані наслідки недійсності правочину. За доводами апелянта, 17.03.2022 року набув чинності Закон України Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану від 15.03.2022 року №2120-IX, яким були внесені зміни до Цивільного кодексу України та Закону Про споживче кредитування, а Національним банком України прийнято Правила роботи банків у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, затверджені постановою правління НБУ від 25.03.2022 року №23 Про деякі питання діяльності банків України та банківських груп. Зокрема, Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено п.18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Зазначені вище норми законів поширюють свою дію і на інші правовідносини, за якими можливо застосовувати відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України. Апелянт зазначає, що у зв`язку з цим, відсутні підстави для стягнення грошових коштів в сумі 776 152,46 грн. інфляційних витрат та 81 586,61 грн. 3% річних (в порядку ч. 2 статті 625 ЦК України).

У відзиві на апеляційну скаргу (а.с.206-209) позивач ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу ТОВ ЖК Парковий залишити без задоволення, а обгрунтоване рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.02.2025 року у справі №750/12375/24 - залишити без змін. Також позивач просить стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в ході апеляційного розгляду справи у розмірі 14 950 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Хоменко М.А. просила апеляційну скаргу ТОВ ЖК Парковий залишити без задоволення, а обгрунтоване рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 18.02.2025 року залишити без змін. Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Хоменко М.А. підтримала заявлену у відзиві на апеляційну скаргу вимогу про стягнення із відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат на професійну правничу допомогу в ході апеляційного розгляду даної справи, у розмірі 14 950 грн.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача ТОВ ЖК Парковий, належним чином повідомленого про дату, час і місце розгляду даної справи (а.с.196,197), не з`явився.

Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що 18.11.2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ ЖК Парковий було укладено попередній договір №15, за умовами якого продавець зобов`язався укласти основний договір купівлі-продажу житлової квартири готельного типу (апартаментів) протягом 30 днів після введення будинку в експлуатацію та отримання всіх правовстановлюючих документів, а покупець зобов`язався купити зазначену квартиру в порядку та на умовах, зазначених в договорі. Орієнтовна дата введення будинку в експлуатацію - I квартал 2024 року. Сторони погодили, що загальна вартість квартири становить 981 500 грн. (а.с.20-24).

Згідно копії платіжної інструкції від 18.11.2021 року, ОСОБА_1 сплатив ТОВ ЖК Парковий 981 500 грн. (а.с.28).

15.02.2024 року ОСОБА_1 звертався до директора ТОВ ЖК Парковий із заявою про повернення коштів за попереднім договором №15 від 18.11.2021 року (а.с.31).

Згідно наданого позивачем розрахунку, загальний розмір інфляційних втрат за період з грудня 2021 року до липня 2024 року становить 388 076,23 грн.; три проценти річних на сплачені кошти за вказаним попереднім договором за період з наступного дня після сплати коштів до 26.08.2024 року, становлять 81 586,61 грн. (а.с.32-39).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.02.2025 року, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з тих обставин, що оскільки предметом договору є об`єкт нерухомості, то він згідно з ч.1 статті 657 ЦК України, підлягає нотаріальному посвідченню, і тому недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення попереднього договору вказує про його нікчемність, відповідно до ч.1 статті 220 ЦК України, тобто, між сторонами відсутні договірні правовідносини. Оскільки сторонами не оспорюється факт передачі ОСОБА_1 на виконання умов нікчемного договору ТОВ ЖК Парковий коштів у сумі 981 500 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач зобов`язаний їх повернути позивачу на підставі статті 1212 ЦК України, як безпідставно набуті. Стягуючи із відповідача 3% річних та інфляційні втрати на користь позивача, суд першої інстанції погодився із проведеним позивачем розрахунком, який не оспорюється відповідачем, і дійшов висновку, що загальна сума 3% річних за період з 19.11.2021 року по 26.08.2024 року, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 81 586,61 грн., а сума інфляційних втрат становить - 388 076,23 грн. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення із відповідача збитків у подвійному розмірі, відповідно до статті 230 ЦК України, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для цього відсутні, оскільки наявності обману або умислу в діях відповідача щодо введення позивача в оману відносно істотних обставин, що мали значення для укладення договору, або стосовно його наслідків, позивачем не доведена. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що погоджені сторонами умови договору не призводять до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, та відповідають умовам ринку, обраному позивачем порядку придбання об`єкту нерухомості, і тому, не є несправедливими умовами, у розумінні статті 18 Закону України Про захист прав споживачів.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги ТОВ ЖК Парковий відносно того, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 18.02.2025 року ухвалено із порушенням норм матеріального права, є таким, що ґрунтується на помилковому його тлумаченні, без врахування фактичних обставин справи, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.02.2025 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

В доводах апеляційної скарги апелянт вказує, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором, та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення виконання зобов`язань, зокрема, несвоєчасне їх виконання. Апелянт стверджує, що через військову агресію проти України відповідач був змушений зупинити будівництво, і лише в 2023 році зміг частково відновити роботи по даному об`єкту будівництва. Реалізація даного проекту потребувала внесення змін до проектно-технічної документації та приведення її у відповідність до нових вимог ДБН, оновлення дозвільної документації, тощо. При цьому, спірний договір, укладений із позивачем, на даний час є діючим, а його сторони взаємно виконують взяті на себе зобов`язання. Апелянт вказує, що за погодженням із позивачем зазначений договір попередньо було укладено в простій письмовій формі, а за бажанням будь-якої із сторін, він міг і може на даний час бути укладений у нотаріальній формі при першій нагоді. Зазначений договір, на думку апелянта, не є попереднім договором купівлі-продажу квартири, а фактично є змішаною формою договору, у тому числі, договору про наміри та підряду, а нотаріальне посвідчення може відбутися на першу вимогу протилежної сторони. ТОВ ЖК Парковий в доводах апеляційної скарги вказує, що оскільки на час розгляду даної справи спірний договір є діючим, відсутній факт безповоротного ухилення однієї із сторін зазначеного договору від нотаріального його посвідчення, і сторонами не втрачена можливість нотаріально посвідчити вказаний правочин, сторонами було укладено договір, який містить ознаки попереднього договору купівлі-продажу, але він не є саме попереднім договором купівлі-продажу об`єкту нерухомості, а є змішаною формою правочину, то не можуть бути застосовані наслідки недійсності правочину.

Апеляційний суд вважає, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.02.2025 року, виходячи із наступного.

Згідно із приписами статей: 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Згідно частин: 1, 4 статті 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором; законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору; істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства; попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

У спірному попередньому договорі №15 від 18.11.2021 року сторони домовилися про такі істотні умови договору, як, зокрема: предмет, ціна, строк дії договору та порядок розрахунків.

За змістом статті 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Щодо попередніх договорів, то ч.1 статті 635 ЦК України встановлено, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Вказана норма є імперативною, і тому додержання вимог щодо нотаріального оформлення попереднього договору є обов`язковим.

Відповідно до ч.3 статті 640 ЦК України, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним (ч.1 статті 220 ЦК України).

Зазначене дає підстави вважати, що між позивачем та відповідачем укладено попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, який не посвідчений нотаріально, і його нікчемність почалася з моменту укладення.

Доводи апеляційної скарги відносно укладення між сторонами спору змішаного договору, в тому числі, договору про наміри та підряду, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.02.2025 року. Оскільки зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається саме укладення попереднього договору купівлі-продажу. Позиція сторони відповідача щодо можливості нотаріального посвідчення вже укладеного попереднього договору не може свідчити про дотримання сторонами в момент укладення попереднього договору №15 від 18.11.2021 року вимог законодавства щодо їх нотаріального посвідчення.

Приймаючи до уваги викладене вище, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції відносно того, що сторони спору уклали попередній договір купівлі-продажу у простій письмовій формі, без його нотаріального посвідчення, що вказує на його нікчемність та наявність підстав, передбачених статтями: 216, 1212 ЦК України, для стягнення із відповідача на користь позивача коштів у розмірі 981 500 грн.

Зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 статті 526 ЦК України).

За змістом статей: 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Згідно приписів статей: 611, 612 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті).

За змістом положень параграфу 2 глави 49 ЦК України, особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення позики чи сплати процентів за позикою) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи у договорі (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18).

Згідно зі статтею 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Проценти на неустойку не нараховуються.

Згідно із частиною першою статті 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми Закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання, і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання, незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01 жовтня 2014 року у справі №6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, провадження №14-16цс18.

Згідно статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Отже, передбачений ч.2 статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача, оскільки нікчемність спірного попереднього договору почалася з моменту укладення. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку відносно того, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат у даному випадку має проводитися за період з 19.11.2021 року по 26.08.2024 року.

За доводами апелянта, 17.03.2022 року набув чинності Закон України Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану від 15.03.2022 року №2120-IX, яким були внесені зміни до Цивільного кодексу України та Закону Про споживче кредитування, а Національним банком України прийнято Правила роботи банків у зв`язку з введенням в Україні воєнного стану, затверджені постановою правління НБУ від 25.03.2022 року №23 Про деякі питання діяльності банків України та банківських груп. Зокрема, Прикінцеві та перехідні положення Цивільного кодексу України доповнено п.18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування, у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Зазначені вище норми законів поширюють свою дію і на інші правовідносини, за якими можливо застосовувати відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України. Апелянт зазначає, що у зв`язку з цим, відсутні підстави для стягнення грошових коштів в сумі 776 152,46 грн. інфляційних витрат та 81 586,61 грн. 3% річних (в порядку ч. 2 статті 625 ЦК України).

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 18.02.2025 року, приймаючи до уваги наступне.

Відповідно п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Водночас, вказана норма звільняє від відповідальності за статтею 625 ЦК України у разі порушення не будь-якого грошового зобов`язання, а лише зобов`язання, за яким позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем).

У даній справі правовідносини між сторонами виникли з інших підстав, не пов`язаних із наданням кредиту чи позики, і тому відповідач не звільняється від передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності.

Враховуючи наведене вище, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції вірно встановив правову природу заявленого позову, у достатньому обсязі визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні позовних вимог, всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, в силу вимог статей: 12, 13, 81, 89 ЦПК України, встановивши при цьому фактичні обставини справи. Рішення суду першої інстанції від 18.02.2025 року відповідає вимогам статей: 263, 264 ЦПК України, і підстави для його скасування з мотивів, які викладені у апеляційній скарзі, відсутні.

В частині відмови судом першої інстанції у задоволенні вимог позову щодо стягнення із відповідача на користь позивача збитків у подвійному розмірі, рішення суду першої інстанції від 18.02.2025 року сторонами спору не оскаржується.

За даних обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий підлягає залишенню без задоволення, а рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 18.02.2025 року, підлягає залишенню без змін.

У відзиві на апеляційну скаргу (а.с.206-209) позивач ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в ході апеляційного розгляду даної справи у розмірі 14 950 грн.

До відзиву на апеляційну скаргу стороною позивача додано: копію ордера на надання правової допомоги ОСОБА_1 адвокатом Хоменко М.А., серії СВ 1125517 від 07.05.2025 року; копію договору №30/04/25/1 про надання правової (професійної правничої) допомоги, укладеного між ОСОБА_1 та АО Лігал Айк`ю Груп в особі Керуючого партнера Якуби Г.О. від 30.04.2025 року щодо надання ОСОБА_1 правової допомоги у даній справі в суді апеляційної інстанції; копію додатку №1 до договору №30/04/25/1 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 30.04.2025 року, який визначає вартість, перелік послуг та порядок оплати юридичних послуг (гонорару), і відповідно до якого передбачено надання таких послуг: складання та подання до Чернігівського апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий, представництво інтересів позивача під час розгляду цивільної справи №750/12375/24 у Чернігівському апеляційному суді, вартість послуг за договором та цим додатком до договору становить 14 950 грн.; копію рахунку на оплату №130 від 30.04.2025 року; копію платіжної інструкції від 12.05.2025 року, яка підтверджує проведення ОСОБА_1 оплати за надання професійної правничої допомоги, згідно договору №30/04/25/1 на рахунок АО Лігал Айк`ю Груп 14 950 грн. (а.с.210-213).

Також стороною позивача надано докази направлення стороні відповідача вказаних вище документів (а.с.213,зворот-214).

Відповідно до приписів ч.4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові від 31.01.2025 року у справі №758/5917/21, провадження №61-1515св24, з приводу питання розподілу між сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив наступне.

Однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалено судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й стримування від подання безпідставних позовів.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

Суд, вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний врахувати подані стороною у строк, визначений частиною восьмою статті 141 ЦПК України, докази, надати їм належну оцінку і лише після цього прийняти відповідне судове рішення з цього питання.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України Про адвокатуру та адвокатську діяльність, враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21).

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність й розумність.

У постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі №760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Велика Палата Верховного Суду вказувала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Приймаючи до уваги наведене вище, приписи ч.4, ч.5, ч.6 статті 137 ЦПК України, а також законодавчо встановлені критерії відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи відсутність клопотання відповідача про неспівмірність заявленого позивачем до стягнення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, дослідивши надані стороною позивача докази на підтвердження обсягу та вартості наданої адвокатом позивачу ОСОБА_1 професійної правової допомоги в суді апеляційної інстанції, згідно договору №30/04/25/1 про надання правової (професійної правничої) допомоги від 30.04.2025 року, а також виходячи із критерію реальності адвокатських витрат, а саме, визначення їх дійсності та необхідності, конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку, що стягненню із відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий на користь позивача ОСОБА_1 підлягає 7 000 грн., в рахунок відшкодування понесених судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції. При цьому, необхідно зазначити, що при визначенні вказаного розміру відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд виходить із засад виваженості, обґрунтованості, розумності, співмірності та справедливості, враховує складність справи, суть спору, тривалість затраченого представником позивача часу, пропорційність витрат предмету спору та обсягу фактично наданих послуг і результатів розгляду справи.

Керуючись статтями: 136, 141, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий - залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 18 лютого 2025 року, залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю ЖК Парковий на користь ОСОБА_1 7 000 (сім тисяч) грн., в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: