ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 527/2049/24 Номер провадження 22-ц/814/545/25Головуючий у 1-й інстанції Павлійчук А. В. Доповідач ап. інст. Триголов В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Триголова В.М.,

суддів:Одринська Т.В. , Панченко О.О.,

Серкретар: Грицак А.Я.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства «Таскомбанк» Іванової Олени Вікторівни на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2024 року по справі за позовом Акціонерного товариства «Таскомбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року позивач АТ «Таскомбанк» 24.07.2024 звернувся до Глобинського районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява обґрунтована тим, що 05.08.2022 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір № , згідно з яким відповідачу надано кредит.

12.08.2022 права вимоги за кредитним договором відступлені АТ «Таскомбанк» на підставі договору про відступлення права вимоги № 01/09/21.

Позивач вказував, що відповідачем зобов`язання за договором не виконуються, у зв`язку із чим станом на 30.06.2024 заборгованість ОСОБА_1 складає 120157,06 грн, з яких: 82393,50 грн заборгованість за простроченим тілом кредиту, 11,17 грн заборгованість за відсотками, 37752,39 грн заборгованість за відсотками.

Враховуючи вказані обставини позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ «Таскомбанк» заборгованість за кредитним договором від 05.08.2022 у розмірі 120157,06 грн та понесені судові витрати.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2024 року у задоволені позову Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційному порядку рішення оскаржив позивач АТ «Таскомбанк» . Скарга мотивована тим , що рішення є незаконним та необґрунтованим , ухвалене з неповним з`ясуванням обставин , що мають значення для справи.

Скаржник вказує, що суд однобічно та формально підійшов до дослідження та аналізу наявних письмових доказів у справі , не здійснив достатню перевірку належності наданих доказів у зв`язку із чим безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Окрім того, апелянт вказує, що відповідно до п.9.2. Договір діє протягом 1 календарного року , але у будь якому разі до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за Договором. Реєстр прав вимог по Позичальнику Мазанюк Н.Ю. підписано сторонами 12.08.2022 року, обсяг (розмір) зобов`язання, право вимоги за яким передано Позивачу чітко відображено в зазначеному реєстрі , додатково підтверджується як Розрахунком заборгованості , так і випискою по рахунку відповідача , сформованою вже АТ «Таскомбанк» за період з 12.08.2022 р. по 30.06.2024 р.

Відтак, позивач є належним кредитором та в обґрунтування заявлених позовних вимог надав розрахунок заборгованості , виписки по рахунку , реєстр прав вимог до Договору про відступлення права вимоги із зазначенням суми заборгованості.

Зважаючи на вказані обставини , АТ «Таскомбанк» просить скасувати рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2024 року , та постановити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до слідуючого висновку.

З матеріалів справи встановлено, що 05.08.2022 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та відповідачем ОСОБА_1 укладений кредитний договір № , згідно з яким відповідачу надано кредит (а.с. 8-15).

01.09.2021 між ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та АТ «Таскомбанк» укладено договір про відступлення права вимоги № 01/09/21 (а.с. 25-32).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що права позивача відповідачем не порушені, оскільки АТ «ТАСКОМБАНК» не доведено належними та допустимими доказами факту переходу права вимоги за кредитним договором.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої-другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Нормою частини 2 статті 638 ЦК України встановлено, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 13 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством).

Відповідно до частин третьої, шостої та сьомої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Так, з урахуванням фактичних обставин даної справи, колегія суддів вважає , що між ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень» (кредитодавцем) та ОСОБА_1 (позичальником) був укладений кредитний договір № , оскільки остання, акцептувавши пропозицію ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень», визнала та погодилася на запропоновані їй умови отримання та користування кредитними коштами.

У частині першій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з положеннями статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковим відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленню вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

У постанові Верховного Суду від 04 грудня 2018 року у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права «nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet», який означає, що ніхто не може передати більше прав, ніж має сам.

Відповідно до правової позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду від 04 червня 2020 року у справі № 910/1755/19, у зв`язку із заміною кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. Виходячи із загальних правил та положень ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять всі права первісного кредитора. Обсяг цих прав та умови їх переходу визначаються на момент переходу цих прав до нового кредитора. Тобто новий кредитор отримує право вимагати виконання зобов`язання в обсязі, що існував на момент підписання договору цесії (відступлення права вимоги).

Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.

Тобто відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору (висновок викладений в постановах Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 909/1411/13, від 13.10.2021 у справі № 910/11177/20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі №910/12525/20 викладено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача. Разом з тим положення ч. 1 ст. 203 ЦК України прямо встановлюють, що застосовуються саме до змісту правочину (сукупності його умов), а не до його суб`єктного складу. В тому випадку, коли особа відступає право вимоги, яке їй не належить, у правовідносинах відсутній управнений на таке відступлення суб`єкт. За загальним правилом п.1 ч.1 ст. 512, ст. 514 ЦК України у цьому разі заміна кредитора у зобов`язанні не відбувається.

Частинами першою, п`ятою і шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що договір про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021 діяв протягом1(одного)року та його дія закінчилася 01 вересня 2022 року.

В апеляційній скарзі позивач звертає увагу на те, що відповідно до п.9.3 Договору про відступлення права вимоги №01/09/21 від 01.09.2021 року цей договір діє протягом 1 календарного року, але в будь-якому разі, до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за Договором.

Колегія суддів відхиляє вказані доводи апеляційної скарги, оскільки стороною позивача не надано будь-яких належних та допустимих доказів про те, до повного виконання яких саме зобов`язань між сторонами (АТ «ТАСКОМБАНК» та ТОВ «ФК «Центр фінансових рішень») діє вказаний договір відступлення.

Суд першої інстанції правильно зазначив, що на момент укладення договору відступлення права вимоги від 01 вересня 2021 року боргові зобов`язання за кредитним договором від 05.08.2022 ще не існували, а тому не могли бути передані новому кредитору. Включення ОСОБА_1 до реєстру боржників до договору відступлення права вимоги від 01 вересня 2021 року є безпідставним. Належних доказів, які б свідчили, що до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором від 05.08.2022 року, позивачем не надано.

У пунктах 1.1, 1.4 договору відступлення права вимоги визначено поняття термінів, які мають наступне значення, зокрема Позичальники-Клієнти Первісного кредитора, яким первісний кредитор надав кредити та, які мають зобов`язання по відношенню до Первісного кредитора за кредитним договорами; Заборгованість - невиконані Позичальником грошові зобов`язання перед первісним кредитором в частині залишку суми заборгованості відповідно до умов Кредитного договору станом на дату відступлення прав вимоги Новому кредитору згідно графіку, зазначеному в п.3.1.2. цього Договору. Зокрема, але не виключено, до заборгованості відносяться зобов`язання щодо: повернення суми кредиту; сплати процентів за користування кредитом; сплати сум комісійної винагороди;інші платежі, несплачені Позичальником на день підписання Договору.

Аналіз змісту даних пунктів договору також дають суду підстави для висновку, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги, кредитний договір між первісним кредитором та позичальником уже повинен був бути укладений та повинні були існувати між первісним кредитором та позичальником зобов`язання за кредитним договором, проте кредитний договір укладено після договору про відступлення права вимоги, відповідно зобов`язань за кредитним договором не існувало.

З врахуванням вищенаведених обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що позивач не набув прав кредитора відповідача.

У постанові Верховного Суду від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20 сформовано правовий висновок, відповідно до якого відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові (така правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обгрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Наведене свідчить, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦІК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства «Таскомбанк» Іванової Олени Вікторівни - залишити без задовлення.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: В.М.Триголов

Судді: Т.В. Одринська

О.О. Панченко