ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2025 року

м. Харків

справа № 641/9/24

провадження № 22-ц/818/2237/25

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря Львової С.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 ,на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 січня 2025 року в складі судді Зелінської І.В.

в с т а н о в и в:

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживача, припинення та скасування обтяження, визнання договору таким, що припинив дію, зобов`язання подати повідомлення про відсутність грошового зобов`язання.

Позовна заява мотивована тим, що 15.06.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ним укладено договір кредиту №811/06/1-245, за умовами якого йому надавалась сума кредиту в розмірі 14760,00 доларів США під 11% річних з умовою повернення кредиту та сплати відсотків щомісячно рівними частинами з датою остаточного повернення кредиту 14.06.2012 року. Забезпеченням кредиту став транспортний засіб Kia Cerato 2006 року.

У 2010 році ним ініційовано процедуру банкрутства через невиконання взятих на себе зобов`язань, відкрито ліквідаційну процедуру, його оголошено за наслідками розгляду банкрутом, в якому вирішувалось питання щодо договору кредиту, застави, продажу з аукціону заставного майна транспортного засобу. 25.10.2010 року строк виконання зобов`язання по договору настав, припинено нарахування неустойки, відсотків.

Згідно довідки ПАТ «Укрсоцбанк» від 18.10.2010 року станом на 14.10.2010 року стан кредитної заборгованості складає 3909,96 доларів США залишок кредиту, 79,91 доларів США залишок за простроченими відсотками за кредитом, 9,17 доларів США пеня за простроченими відсотками по кредиту.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.03.2021 року у справі №Б-39/99-10 звільнено ФОП ОСОБА_1 від боргів, окрім боргів з вимогами, передбаченими ч.2 ст. 134 Кодексу України з процедур банкрутства, вимоги не задоволені через недостатність майна боржника вважаються погашеними.

Вважав, що станом на дату набрання законної сили вказаної ухвали, а саме 18.03.2021 року, у нього були відсутні борги. А оскільки його звільнено від боргів, вимоги не задоволені через недостатність майна боржника вважаються погашеними, то кредитний договір припинив свою дію, а відтак і правовідносини по ньому.

Акціонерне товариство «Сенс Банк» є правонаступником АКБСР «Укрсоцбанк».

Вказав, що звертався до відповідача з письмовою заявою 25.12.2023 року, в якій просив видати довідку про відсутність заборгованості, однак відповіді не отримав. З огляду на ухвалу Господарського суду Харківської області від 18.03.2021 року у справі №Б-39/99-10 банк повинен був припинити дію обтяження застави транспортного засобу, чого не зробив. Крім того, в Бюро кредитних історій також наявні відомості в реєстрі щодо нього як боржника по договору, що порушує його права та інтереси.

Просив визнати таким, що припинив дію договір кредиту №811/06/1-245 від 15.06.2006 року з усіма додатками та додатковими угодами, який укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 ;

припинити чинність обтяження застави рухомого майна (об`єкт обтяження: автомобіль легковий Kia Cerato, номер об`єкта НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 ), що зареєстроване 04.04.2012 року за №12357809 реєстратором Галдецькою О.М., Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (документ-підстава: договір застави майна, серія та номер 811/06/2-264, виданий 15.06.2006 року, видавник ПАТ «Укрсоцбанк») та скасувати його;

з метою вилучення з кредитної історії інформації про грошове зобов`язання ОСОБА_1 подати до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» повідомлення про відсутність грошового зобов`язання по договору кредиту №811/06/1-245 від 15.06.2006 року з усіма додатками та додатковими угодами, який укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 січня 2025 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що зі змісту Ухвали Господарського суду Харківської області від 18.03.2021 по справі № Б-39/99-10, вбачається, що АТ «Укрсоцбанк» брав участь у процедурі банкрутства ФОП ОСОБА_1 , подавав відповідну заяву з грошовими вимогами до банкрута на суму 53929,88 грн саме по договору кредиту №811/06/1-245 від 15.06.2006, а не по іншому договору чи правовідносинам, також зазначалось, що він є заставним кредитором. Тому його участь у справі, реалізація ним прав на стягнення коштів з банкрута, в тому числі, через отримання коштів від продажу всього майна фізичної особи ОСОБА_1 , зокрема, через продаж заставного майна в процедурі банкрутства, була реалізована та вичерпана. Вимоги, що заявлені АТ «Укрсоцбанк» (АТ «Альфа Банк») по договору кредиту №811/06/1-245 від 15.06.2006 не є вимогами, що визначені в ч. 2 ст. 134 Кодексу України з процедур банкрутства, а тому після завершення процедури погашення боргів ФОП ОСОБА_1 він вважається звільненим від боргів, а ті, що не задоволені через недостатність майна боржника, вважаються погашеними. З цього слідкує висновок, що по договору кредиту №811/06/1-245 від 15.06.2006 ОСОБА_1 не має жодних боргів, заборгованості, а відтак, таке зобов`язання є припиненим.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем обрано належний спосіб захисту, однак заявлені вимоги є необґрунтованими.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 15 червня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор) та громадянином України ОСОБА_1 (позичальник) укладено договір кредиту №811/06/1-245, згідно якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 14760 доларів США, зі сплатою 11% річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 14.06.2012 року. Кредит надано для оплати придбаного автомобіля марки Kia Cerato, 2006 року випуску, сірого кольору (а.с.28-34 том 1).

15 червня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (кредитор) та громадянином України ОСОБА_1 в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту укладено договір застави №811/06/2-264 транспортного засобу Kia Cerato, кузов НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 , посвідчений нотаріусом ХМНО Чуєвою О.Д., р.№2127 (а.с.39-44 том 1).

Постановою Господарського суду Харківської області від 25.10.2010 року у справі Б-39/99-10 визнано ФОП ОСОБА_1 банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. З дня прийняття постанови підприємницьку діяльність банкрута припинено, строк виконання всіх грошових зобов`язань та зобов`язань щодо сплати податків і обов`язкових платежів вважається таким, що настав, припинено нарахування неустойки, відсотків та інших економічних санкцій за всіма видами заборгованості, вимоги за зобов`язаннями банкрута, що виникли під час проведення процедур банкрутства, пред`являються в межах ліквідаційної процедури. Припинено стягнення з банкрута за всіма виконавчими документами, за винятком виконавчих документів за вимогами про стягнення аліментів, а також за вимогами про відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян. Зобов`язано ліквідатора арбітражного керуючого Залеську Н.С. до 25.04.2011 року виконати ліквідаційну процедуру банкрута, в тому числі подати оголошення до офіційних друкованих органів, відкрити депозитний рахунок для проведення розрахунків з кредиторами, зобов`язано ліквідатора здійснити продаж всього майна фізичної особи ОСОБА_1 у томі числі реалізувати майно, що є предметом іпотеки, в порядку передбаченому Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та надати суду обґрунтований звіт про виконану роботу.

Після здійснення оголошення про початок процедури банкрутсва до господарського суду Харківської області надійшла заява від АТ «Укрсоцбанк» на суму 53 929,88 грн за Кредитним договором №811/06/1-245 від 15.06.2006 року, який включено до реєстру вимог кредиторів.

У вказаній постанові суд зауважив, що боржник не може використати для задоволення вимог кредиторів, що пов`язані із здійсненням боржником підприємницької діяльності, грошові кошти від продажу нерухомого та рухомого майна боржника, оскільки це майно є предметом застави та забезпечує виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором №811/06/1-245 від 15.06.2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (а.с.5-14 том 1).

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 18.03.2021 року затверджено звіт керуючого реалізацією, завершено процедуру погашення боргів ФОП ОСОБА_1 , звільнено ФОП ОСОБА_1 від боргів, окрім боргів за вимогами, передбаченими ч.2 ст. 134 Кодексу України з процедур банкрутства. Вимоги, не задоволені через недостатність майна боржника, вважаються погашеними. Зобов`язано державного реєстратора внести до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запис про проведення припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 .

У вказаній ухвалі вказано, що ухвалою суду від 01.07.2014 року встановлено факт, що рухоме майно автомобіль Kia Cerato, реєстраційний номер НОМЕР_2 не включався до складу ліквідаційної маси банкрута, не оскаржувалась та набрала законної сили, тобто судом встановлено, що вказаний автомобіль фактично до складу ліквідаційної маси по даній справі не було включено (а.с.15-23 том 1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 21 квітня 2023 року у справі № 646/5043/21 визнано виконавчий напис від 04 грудня 2020 року, вчинений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Івано-Франківської області Личуком Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 5854, про звернення стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «АльфаБанк» заборгованості, що виникала за договором кредиту №811/06/1-245від 15.06.2006 року з усіма додатками та додатковими угодами, укладеним між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , за період з 01.09.2017 року по 01.09.2020 року, що складається з: прострочена заборгованість за сумою кредиту 3690,00 доларів США, прострочена заборгованість за комісією та процентами 4719,77 доларів США, строкова заборгованість за комісією та процентами 29,32 доларів США, суми плати, що здійснена стягувачем за вчинення виконавчого напису 1500,00 грн, загальна сума заборгованості 8439,09 доларів США (на день вчинення цього напису, згідно офіційного курсу гривні щодо іноземних валют 28,30, становить 238826,24 грн), та 1500,00 грн, - таким, що не підлягає виконанню.

Вказаним рішенням суду встановлено, що ФОП ОСОБА_1 згідно з ухвалою Господарського суду Харківської області від 25.10.2010 року в справі № Б-39/99-10 визнаний банкрутом, судом відкрито ліквідаційну процедуру, у встановлений судом від ПАТ "Укрсоцбанк" отримано заяву з вимогами до боржника ОСОБА_1 від 02.12.2010 року про визнання заявлених заявником-кредитором вимог до боржника за договором кредиту № 811/06/1-245 від 25.06.2006 року станом на 08.11.2010 року на загальну суму 53929,88 грн та включення їх до реєстру вимог кредиторів як вимоги, забезпечені іпотекою та заставою, а згідно з актом включення майнових активів банкрута до ліквідаційної маси від 05.11.2010 року ліквідатора ФОП ОСОБА_1 арбітражного керуючого Зелеської Н.С., включено до складу ліквідаційної маси банкрута серед іншого рухоме майно-автомобіль марки КІА, модель CERATO, 2006 року випуску, сірий колір, кузов НОМЕР_3 .. НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , переданий в заставу банку в порядку забезпечення виконання боржником зобов`язань за кредитним договором № 811/06/1-245 від 25.06.2006 року, який в подальшому був реалізований 07.06.2011 року на аукціоні по реалізації майна за 37075,00 грн. При цьому, правонаступник АТ «Укрсоцбанк» відповідач у даній справі АТ «Альфа-Банк» був обізнаний про існування справи про банкрутство та подавав до Господарського суду Харківської області заяву про залучення АТ «Альфа-Банк» в якості правонаступника кредитора у справі № Б-39/99-10. Таким чином, остаточний розмір заборгованості за кредитним договором № 811/06/1-245 від 25.06.2006 року був визначений кредитодавцем станом на 08.11.2010 року на загальну суму 53929,88 грн, борг частково погашений шляхом реалізації предмета застави (а.с.129-134 том 1).

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» змінило назву на Акціонерне товариство «Сенс Банк», що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 статуту Акціонерного товариства «Сенс Банк» вбачається, що Акціонерне товариство «Сенс Банк» є правонаступником всього майна, прав та зобов`язань Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на підставі передавального акту (затвердженого рішенням єдиного акціонера Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (рішення 5/2019 від 15.10.2019) та рішенням Загальних зборів акціонерів Акціонерного товариства «Альфа-Банк» (протокол № 4/2019 від 15.10.2019) у відповідності до якого до Акціонерного товариства «Альфа-Банк» були передані все майно, права і зобов`язання Акціонерного товариства «Укрсоцбанк».

З відповіді АТ «Сенс Банк» від 02.01.2024 року №303-33-4-б/б, вбачається, що залишок заборгованості в повному обсязі за укладеними договорами включений в списки на анулювання заборгованості, після анулювання заборгованості інформацію буде оновлено в бюро кредитних історій (а.с.159 том 1)

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Закон розрізняє такі поняття як договір та зобов`язання, які виникають у тому числі на підставі договорів чи інших правочинів (пункт 1 частини другої статті 11, частина друга статті 509 ЦК України).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зобов`язання містить дві нерозривно поєднані складові - обов`язок боржника вчинити дію або утриматись від її вчинення та право кредитора вимагати виконання цього від боржника.

Виходячи з наведеного, способами захисту інтересу особи у правовій визначеності при виконанні договірних зобов`язань можуть бути: 1) визнання права позивача; 2) визнання відсутнім (припиненим) обов`язку позивача; 3) визнання відсутнім (припиненим) права вимоги відповідача.

Статтею 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як припинення правовідношення, визнання правочину недійсним, разом з цим визнання правочину (договору) припиненим закон не містить.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20) вказано, що «підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (стаття 11 ЦК України). Тобто договірні правовідносини виникають саме на підставі договорів. Водночас поняття правочину (зокрема поняття договору) і поняття правовідносин не є тотожними. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України). Правовідносинами є відносини, змістом яких є права та обов`язки сторін. Зокрема, змістом зобов`язальних правовідносин є обов`язок однієї сторони (боржника) вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії та кореспондуюче право кредитора вимагати від боржника виконання цього обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком про наявність тісного зв`язку між договорами та договірними правовідносинами, оскільки такі правовідносини виникають саме з договорів, а подальший розвиток правовідносин може бути зумовлений, у тому числі (але не виключно), умовами договору. Водночас подальші зміни правовідносин, зокрема припинення прав та обов`язків з договору, не обов`язково пов`язані зі зміною чи припиненням договору...»; «Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновком про те, що припинення обов`язку за договором тісно пов`язане з припиненням самого договору. Щодо посилань на статті 997, 1008, 1044 ЦК України, якими передбачено право припинення відповідних договорів, Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на таке. За змістом частин другої - шостої статті 997 ЦК України цією статтею передбачені випадки односторонньої відмови від договору страхування страхувальником або страховиком. Така відмова здійснюється шляхом вчинення одностороннього правочину управленою стороною, а не за рішенням суду. Отже, зазначена стаття не встановлює способів захисту. Статтею 1008 ЦК України передбачені випадки припинення договору доручення внаслідок таких юридичних фактів: відмови довірителя або повіреного від договору; визнання довірителя або повіреного недієздатним, обмеження його цивільної дієздатності або визнання безвісно відсутнім; смерті довірителя або повіреного. Зазначена стаття не встановлює випадків припинення договору за рішенням суду, а тому і не встановлює способів захисту. Статтею 1044 ЦК України також не встановлено випадків припинення договору управління майном за рішенням суду, отже, не встановлено способів захисту. Передбачений законом спосіб захисту у вигляді припинення судом існуючого правовідношення на майбутнє (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України) за своєю правовою суттю відрізняється від способу захисту у вигляді визнання судом припиненим договору в минулому, який законом не передбачений».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 (провадження № 12-173гс18) зробила висновок про те, що нормами статей 16 ЦК України та 20 ГК України не передбачено такого способу захисту права та інтересу, як визнання договору припиненим, а реалізація такого способу захисту, як зміна або припинення правовідношення, може відбуватися шляхом розірвання договору.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 19 травня 2021 року у справі № 390/2243/17 (провадження № 61-8649св19), від 27 квітня 2022 року у справі № 477/33/20 (провадження № 61-2817св21), від 29 червня 2022 року у справі № 183/1983/19 (провадження № 61-1089св22), від 26 жовтня 2022 року у справі № 335/4805/21 (провадження № 61-8117св22), від 27 листопада 2024 року у справі № 757/12831/19 (провадження № 61-10038св24).

Згідно з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (провадження № 14-626цс18), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Установивши, що заявлені позивачем позовні вимоги (про визнання припиненим договору кредиту) не відповідають критерію ефективності способу захисту порушеного права, оскільки належним способом захисту є саме визнання припиненими зобов`язань за кредитним договором, колегія суддів дійшла висновку про відмову у їх задоволенні саме з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту, який не передбачений законом.

Оскільки позовні вимоги про скасування обтяження та зобов`язання подати повідомлення про відсутність грошового зобов`язання є похідними від вимог про визнання кредитного договору припиненим, тому вони також задоволенню не підлягають.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що у цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»).

Застосування судом цього принципу полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus). Активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеним, зокрема, у постановах: від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19; від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, провадження № 14-20цс21 та інших.

Пред`являючи позов, як уже зазначалося, ОСОБА_1 просив визнати таким, що припинив дію договір кредиту №811/06/1-245 від 15.06.2006 року з усіма додатками та додатковими угодами, який укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 ;

припинити чинність обтяження застави рухомого майна (об`єкт обтяження: автомобіль легковий Kia Cerato, номер об`єкта НОМЕР_1 , номер державної реєстрації НОМЕР_2 ), що зареєстроване 04.04.2012 року за №12357809 реєстратором Галдецькою О.М., Київська обласна філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України (документ-підстава: договір застави майна, серія та номер 811/06/2-264, виданий 15.06.2006 року, видавник ПАТ «Укрсоцбанк») та скасувати його;

з метою вилучення з кредитної історії інформації про грошове зобов`язання ОСОБА_1 подати до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» повідомлення про відсутність грошового зобов`язання по договору кредиту №811/06/1-245 від 15.06.2006 року з усіма додатками та додатковими угодами, який укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

У позові позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що оскільки його звільнено від боргів, вимоги не задоволені через недостатність майна боржника вважаються погашеними, то кредитний договір припинив свою дію, а відтак і правовідносини по ньому.

Як зазначалося вище, принцип «jura novit curia» («суд знає закони») застосовується у тому випадку, коли позивач обґрунтовує свій позов саме такими обставинами, проте помилково посилається на певні норми права.

Застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказав на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.

Зазначений висновок узгоджується із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23.

У справі, яка переглядається, позивач посилався на правильні норми права, які регулюють питання припинення зобов`язань, однак заявив вимоги про припинення кредитного договору, а не припинення зобов`язання, що є неналежним способом захисту порушеного права. Колегія суддів вважає, що визнання припиненими зобов`язання за кредитним договором без заявлення таких вимог позивачем порушує принцип диспозитивності цивільного процесу та буде свідчити про вихід суду за межі позовних вимог, що суперечить частині першій статті 13 ЦПК України.

При цьому позивач не позбавлений права звернутися до суду із належно обраним способом захисту прав (визнання припиненими зобов`язання), а тому відсутні підстави вважати, що права позивача на доступ до суду та справедливий судовий розгляд відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції є порушеними.

З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, оскаржуване рішення змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови, оскільки саме з цих підстав суд мав би відмовити у задоволенні позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки по суті вимог апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 13 січня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.В. Маміна

О.Ю. Тичкова