ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6503/25 Справа № 205/3918/25 Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 завернулися до суду із зазначеною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Просили встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які складають сім`ю, у період з 11 вересня 2021 року по цей час за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року у відкритті провадження відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції на підставі.

В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що у заяві було зазначене, що третя особа - Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради надав у користування заявникам жиле приміщення гуртожитку; видав їм необхідні документи, достатні для того, що б, за чисельними висновками Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, не вважати їх такими, що самостійно зайняли жиле приміщення; не оспорює право проживання та користування жилим приміщенням; приймає фактичне виконання договорів по оплаті комунальних послуг; не вимагає виселення та не пред`являє будь-яких інших претензій. Тобто спору про право у даному випадку не має.

Крім того, суд першої інстанції мав з`ясувати у третьої особи, чи дійсно не існує спору про право, чи все викладене у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення відповідає дійсності, чи не має третя особа будьяких заперечень, щодо задоволення заяви, та за наслідками вказаного ухвалити рішення або залишити заву без розгляду у відповідності до статті 315 ЦПК України. Вказаного зроблено не було. Тому Заявник вважає, що суд першої інстанції не з`ясував обставини, що мають значення для справи, у результаті чого дійшов висновку про наявність спору про право, якого насправді не має.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Про час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку повісток до електронних кабінетів сторін (а.с.59 зв.)

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська 21 квітня 2025 року за підсудністю з Ленінського районного суду міста Дніпропетровська надійшла заява ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення, де заявники просили встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які складають сім`ю, у період з 11 вересня 2021 року по цей час за адресою АДРЕСА_1 .

Метою встановлення вказаного факту є здійснення реєстрації по фактичному місцю проживання та укладання відповідних договорів, які пов`язані з використанням житлового приміщення.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що вбачається спір про право.

Проте такий висновок зроблено передчасно.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження.

Відповідно до статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження зокрема справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такий правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Як вбачається з матеріалів справи, заявники просять встановити факт постійного проживання, які складають сім`ю.

Встановлення факту постійного проживання однією сім`єю здійснюється судом в порядку окремого провадження.

Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Спір про право характеризує такий стан правовідносин, коли між сторонами існують певні розбіжності з приводу наявності, змісту та обсягу прав та обов`язків, здійснення яких є неможливим без судового втручання.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 297/2485/19 (провадження № 61-10472св20).

За приписами ч. 4 ст. 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про те, що із змісту заяви вбачається спір про право, є передчасним.

Так, із змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які складають сім`ю, у період з 11 вересня 2021 року по цей час за адресою АДРЕСА_1 . Пунктом 1 частини 1 статті 318 ЦПК України передбачено, що у заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою.

Окрім цього, сама по собі та обставина, що встановлення факту постійного проживання буде породжувати здійснення реєстрації по фактичному місцю проживання та укладення договорів, не дає підстав вважати наявним спір про таке право, оскільки суд першої інстанції не позбавлений можливості з`ясувати дані обставини під час розгляду справи.

Суд першої інстанції не мав можливості при відмові у відкритті провадження переконатися, що в даному випадку дійсно однозначно існує спір про право. Від з`ясування мети встановлення даного факту, кола зацікавлених осіб у справі, їх відношення до вимог заявників залежить висновок щодо наявності чи відсутності спору про право.

Таким чином відмова у відкритті провадження у справі є передчасною. Без відкриття провадження у справі неможливо встановити фактичні обставини щодо наявності спору про право.

Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 15 квітня 2020 року у справі № 302/991/19, від 14 грудня 2022 року у справі № 180/2132/21, від 20 грудня 2023 року у справі № 761/16555/23, від 07 лютого 2024 року у справі № 545/844/23 (провадження № 61-15775св23).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання, а тому ухвала суду підлягає скасуванню, а справа - направленню до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Як роз`яснено у пункті 37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції, передбачену в частині першій статті 293 ЦПК, або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу, передбачену у пункті 2 частини першої статті 324 ЦПК, з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної та/або касаційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами статті 88 ЦПК.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, то питання відшкодування витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягає вирішенню по завершенню розгляду справи по суті.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2025 року скасувати, справу повернути до того ж суду для вирішення питання щодо відкриття провадження.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 червня 2025 року.

Судді: