Справа № 192/1813/24
Провадження № 2/192/160/25
РІШЕННЯ

Іменем України

12 червня 2025 року Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Стрельникова О. О.

за участю: секретаря судового засідання Бондаренко В. А.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Мулька А. В.,

відповідачки ОСОБА_2 ,

представника відповідачки адвоката Просяник Н. П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с-ще Солоне, Солонянського району, Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачки про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 26 червня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на Товарній біржі «Велика міська біржа нерухомості» та у зв`язку із цим визнання права приватної власності за ОСОБА_1 на житловий будинок загальною площею 62,9 м2 з будівлями та спорудами господарського призначення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .

На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 26 червня 1998 року вона придбала у ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 , з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 2500 м2, на підставі договору купівлі-продажу, який був зареєстрований на Товарній біржі «Велика міська біржа нерухомості».

Договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, оскільки угоди, які зареєстровані на біржі не підлягають нотаріальному посвідченні, але повинен був бути зареєстрованим у бюро технічної інвентаризації, який був створений виконавчим комітетом селищної ради, що позивачкою зроблено не було.

На підставі рішення виконавчого комітету Солонянської селищної ради № 5 від 10 серпня 2017 року змінено адресу житлового будинку, який належить позивачці, а саме з АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1 .

26 червня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки на якій розташований спірний будинок. Вказаний договір був нотаріально посвідчений та зареєстрований в управлінні земельних ресурсів Солонянського району, та позивачкою було отримано Державний акт та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Тому вважає, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути визнаний дійсним та за нею визнано право власності на житловий будинок з будівлями та спорудами господарського призначення.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Позивачка пояснила, що після укладення договору в 1998 році вона для реєстрації свого права власності в усному порядку зверталась до бюро технічної інвентаризації, працівники якого повідомили, що їй необхідно надати оригінал договору купівлі-продажу для реєстрації вказаного права власності, звернувшись після цього до представників Товарної біржі «Велика міська біржа нерухомості» вона отримала відповідь, що наявна в неї копії договору є аутентичною копією договору. Після цього будь-яких дій щодо реєстрації права власності вона не вчиняла.

Відповідачка, представник відповідачки, в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували, факт укладення договору купівлі-продажу відповідачка не оспорює, що стосується позовних вимог щодо визнання права власності пояснила, що оскільки в законодавстві відбулися зміни вона не може нести відповідальність за наслідки не реєстрації договору купівлі-продажу. Під час судових дебатів позовні вимоги не визнали вважали їх передчасними.

Суд заслухавши сторони, з`ясувавши обставини по справі, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право приватної власності виконавчого комітету Василівської ради народних депутатів, зареєстроване в реєстровій книзі № 1 за реєстровим № 160/163 від 05 травня 1998 року, домоволодіння АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 (а. с. 83).

Згідно договору купівлі-продажу жилого будинку від 26 червня 1998 року, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_2 , з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 2500 м2, який зареєстрований Товарною біржею «Велика міська біржа нерухомості» за реєстром № 40 (а. с. 11).

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки посвідченої державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори серії ААО № 165982, який зареєстровано в реєстрі за № 1799 від 26 червня 1198 року, ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 купила земельну ділянку призначену для обслуговування житлового будинку, загальною площею 0,25 га, розташовану на території с. Кам`яне (а. с. 15).

З Державного акту на право приватної власності на землю ІІІ серії ДП № 109485 від 12 жовтня 1999 року вбачається, що ОСОБА_1 належить земельна ділянка для обслуговування житлового будинку 0,25 га, яка розташована на території с. Кам`яне Василівської сільської ради (а. с. 16).

Дана обставина підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 311388299 від 03 жовтня 2022 року.

Як вбачається з рішення Солонянської селищної ради № 5 від 10 серпня 2017 року, встановлено адресу земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка належить ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 . Змінено адресу житлового будинку, що належить ОСОБА_1 з АДРЕСА_3 (а. с. 17).

Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами від 29 липня 2022 року, замовником технічної інвентаризації буд. АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 (а. с. 12, 13).

З витягу з Реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, відомості про технічну інвентаризацію будинку садибного типу були внесені за № ТІ01:7365-6547-6602-8323 (а. с. 14).

Згідно повідомлення Товариства з обмеженою відповідальністю «АБРІС» № 446 від 29 жовтня 2024 року, за даними реєстрації нерухомого майна станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий буд. АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності від 05 квітня 1998 року (а. с. 82).

Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 30 серпня 2024 року відомості про зареєстроване право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 в реєстрі відсутні (а. с. 40).

Що стосується вимог позивачки провизнання договору дійсним, то суд зауважує таке.

Як встановлено судом між сторонами 26 червня 1998 року виникли спірні правовідносини щодо укладення договору купівлі-продажу на товарній біржі та державної реєстрації права власності за позивачкою внаслідок набуття такого права за вказаним договором.

Частиною 3 ст. 5 ЦК України передбачено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України - цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно ст. 47 ЦК УРСР (який діяв на час спірних правовідносин) - нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Статтею 224 ЦК УРСР (який діяв на час спірних правовідносин) передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (який діяв на час спірних правовідносин) - договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору.

Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Частиною 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачена спеціальна норма щодо положень ст.ст. 47, 227 ЦК УРСР. Адже ст.ст. 47, 227 ЦК УРСР внормовували форму угоди/договору купівлі-продажу жилого будинку, а ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» регулювала форму цього договору у вужчому розумінні - як укладеного на товарній біржі; спеціальна норма ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, має перевагу над загальними статтями 47, 227 ЦК УРСР нормами (lex specialis derogat generali). Прийнята пізніше в часі спеціальна норма, ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, має перевагу над загальними, ст.ст. 47, 227 ЦК УРСР нормами (lex posterior derogat priori). Відповідно, укладення договору на товарній біржі унеможливлювало його нотаріальне посвідчення в силу прямої вказівки на це в законі.

Дана позиція суду відповідає позиції Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, що викладена в постанові від 25 березня 2024 року по справі № 330/6023/20.

Таким чином, посилання позивача, що спірний договір між сторонами підлягав нотаріальному посвідченню, є хибним, враховуючи, що договір був укладений на товарній біржі.

І тому суд вважає що до правовідносин між сторонами не може бути застосована конструкція ст. 47 ЦК УРСР враховуючи, що по-перше як встановлено під час судового розгляду відповідачка жодним чином не ухилилась від нотаріального оформлення угоди, оскільки такого нотаріального оформлення не передбачало діюче законодавство, по-друге, оскільки спірний договір не підлягав нотаріальному посвідченню, тому підстав для визнання його дійсним в порядку передбаченому ст. 47 ЦК УРСР немає.

Більш того, під час судового розгляду судом достовірно встановлено, що жодна особа, в тому числі і відповідачка не оспорюють договір між сторонами, і тому підстав для звернення позивачки до суду з такою вимогою саме до відповідачки ОСОБА_2 , враховуючи, що право позивачки не порушено даною особою, немає.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що в задоволені позовних вимог в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна, укладеного 26 червня 1998 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 слід відмовити.

Що стосується позовних вимог позивачки про визнання права власності на житловий будинок, суд зазначає наступне.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 334 ЦК України - права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - державній реєстрації прав підлягають право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на майбутній об`єкт нерухомості.

Згідно ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - до повноважень суб`єктів державної реєстрації прав належить, зокрема забезпечення: проведення державної реєстрації прав.

Як встановлено під час судового розгляду позивачка будь-якої державної реєстрації свого права власності на житловий будинок не проводила і не здійснювала.

Відповідно до ст. 392 ЦК України - власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Як встановлено в судовому засіданні відповідачка не оспорює, не оспорювала та визнає право власності позивачка на спірний житловий будинок.

Під час судового розгляду представник позивачки в судовому засіданні обґрунтовував позовні вимоги про визнання права власності своєї довірительки тим, що право власності позивачки не буде зареєстроване державним реєстратором, тому що є загальновідомим той факт, що право власності, яке виникло на підставі договору який укладений на товарній біржі державними реєстраторами не реєструється.

Суд не може прийняти такі доводи позивачки та її представника враховуючи, що вони є голослівними і не ґрунтуються на жодному доказі.

При цьому суд вважає, що посилання представника позивача на загальновідомий факт в частині не реєстрації права власності які виникли на підставі договору укладеному на товарній біржі є безпідставним, враховуючи, що такий факт не є загальновідомим.

І тому суд вважає, що вимога позивачки про визнання за нею права власності в порядку ст. 392 ЦК України задоволенню не підлягає, оскільки будь-якого не визнання чи оспорювання права власності позивачки під час судового розгляду не встановлено.

При цьому суд вважає, що у випадку відмови в проведені державної реєстрації права власності позивачки державним реєстратором, позивачка не позбавлена можливості в порядку ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» оскаржити таку відмову державного реєстратора.

Враховуючи зазначене суд приходить до висновку, що в задоволені позову слід відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Таким чином, у зв`язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати по справі, відповідно до ст. 141 КПК України, покладаються на позивачку.

На підставі викладеного, ст. 5, 316, 328, 334, 392 ЦК України, ст.ст. 47, 48, 224, 227 ЦК УРСР, Законом України «Про товарну біржу», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 77, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволені позову ОСОБА_1 , яка мешкає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 до ОСОБА_2 , яка мешкає: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок відмовити.

Судові витрати по справі покласти на позивачку.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 19 червня 2025 року.

Головуючий: суддя Стрельников О. О.