Справа № 127/2513/25
Провадження № 22-ц/801/1322/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Іщук Т. П.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2025 рокуСправа № 127/2513/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя-доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Сала Т. Б.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивачка (особа, яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_1 ,

відповідач Вінницький національний медичний університет ім. М. І. Пирогова,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року, ухвалене у складі судді Іщук Т. П. в м. Вінниці, дата складення повного судового рішення 14 квітня 2025 року,

в с т а н о в и в :

В січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до Вінницького національного медичного університету ім. М. І. Пирогова про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що вона з 09 вересня 2013 року перебуває в трудових відносинах із відповідачем. 25 грудня 2024 року її ознайомили із наказом № 883/к/тр від 24 грудня 2024 року, відповідно до якого її звільнили з посади лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова на 0,5 ставки за сумісництвом з 25 грудня 2024 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивачка вважає таке звільнення незаконним, оскільки в наказі зазначено, що вона звільнена у зв`язку із закінченням строку трудового договору та прийняттям на посаду працівника за основним місцем роботи. При цьому між нею та відповідачем не було укладено належним чином оформленого строкового трудового договору із зазначенням строку її перебування на даній посаді, відповідач не виконав вимоги статті 23 КЗпП України та всупереч її вимогам прийняв нового працівника, не попередивши про це її. Також звертає увагу, що відповідач 25 жовтня 2024 року видав наказ № 739/к/тр «Про скорочення чисельності та штату працівників Університетської клініки Вінницького національного медичного університету ім. М.І. Пирогова» та 30 жовтня 2024 року їй було вручено попередження про заплановане вивільнення у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників клініки, однак будь-яких пропозицій щодо вакантних посад на новому робочому місці їй не надали. Також вважає, що при її звільненні відповідачем не було враховано черговість звільнення серед сумісників, адже вона як багатодітна матір належить до категорії осіб, які мають право на пільги, а вона не єдиний сумісник.

Враховуючи наведені обставини, позивачка просила скасувати наказ від 24 грудня 2024 року № 883/к/тр, поновити її на посаді лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки на 0,5 ставки та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з дати звільнення по дату поновлення на роботі з розрахунку 1208,34 грн за кожен день вимушеного прогулу.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року відмовлено у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що із заяви позивачки про прийняття її на роботу за сумісництвом та зі змісту наказу про прийняття її на роботу за сумісництвом, виданого на підставі її заяви, слідує, що окрім іншого, був обумовлений строк укладання трудового договору, зокрема визначено, що позивачка працює за сумісництвом лікарем-кардіологом терапевтичного відділення Університетської клініки за строковим трудовим договором до прийняття основного працівника. Тобто, суд дійшов висновку, що між сторонами був укладений строковий трудовий договір, який містив усі умови, у тому числі й щодо строку його дії. Строковий трудовий договір був укладений за бажанням працівника і в її інтересах та це було її волевиявлення, про що свідчить її заява. Саме з настанням певної події (прийняттям на роботу основного працівника) фактично відбулося настання строку закінчення строкового трудового договору, укладеного між позивачем та відповідачем, що згідно положень п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є підставою припинення трудових відносин та наказом № 883/к/тр від 24 грудня 2024 року позивачку було звільнено з роботи 25 грудня 2024 року у зв`язку із закінченням строку трудового договору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, 04 травня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.

Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції при тлумаченні норм ст. 23 та ст. 36 КЗпП України допустив порушення норм процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, помилково вважаючи що строковий трудовий договір ОСОБА_1 , укладений у 2020 році «до прийняття основного працівника», автоматично припиняється за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України із настанням цієї події, без урахування змін до законодавства, внесених Законом України № 2352-ІХ від 01 липня 2022 року. Суд першої інстанції послався на статтю 23 КЗпП України, зазначаючи, що строковий договір може визначатися часом настання певної події: такої як прийняття основного працівника, але не врахував, що після набрання чинності Законом № 2352-ІХ (19.07.2022) із ст. 431 КЗпП було виключено таку підставу розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця як звільнення з суміщуваної роботи у зв`язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а норми Постанови КМУ № 245 від 03 квітня 1993 року та Положення № 43 від 28 червня 1993 року втратили чинність. На момент звільнення позивачки (24 грудня 2024 року) відповідач був зобов`язаний привести умови строкового трудового договору у відповідність до чинного законодавства, зокрема шляхом переукладення договору на безстроковий, оскільки підстава «до прийняття основного працівника» перестала бути законною. Натомість суд застосував застаріле тлумачення, не дослідив вплив змін КЗпП на спірні правовідносини, що суперечить практиці Верховного Суду (постанова від 06 листопада 2023 у справі № 127/18918/22 та постанова ВС від 03 квітня 2024 року у справі № 127/28353/23), що призвело до неправильного вирішення справи та є підставою для скасування оскаржуваного рішення. Суд першої інстанції не обґрунтував, як наказ № 883/к/тр відповідає чинним нормам КЗпП України, враховуючи, що прийняття основного працівника після 19 липня 2022 року не є законною підставою для звільнення сумісника, незалежно від типу договору. Суд взяв до уваги зміст її заяви про прийняття на роботу за сумісництвом, але копія цієї заяви була подана відповідачем в ході розгляду справи, тобто з пропуском строку для подання доказів, тому не мала братися до уваги.

14 травня 2025 року через систему «Електронний суд» Вінницький національний медичний університет ім. М. І. Пирогова подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просить відмовити в її задоволенні, оскаржуване рішення залишити без змін.

Основними доводами відзиву є те, що суду першої інстанції вірно встановив, що наказ про прийняття на роботу було видано на підставі власноручної та особистої заяви позивачки, в якій вона просила прийняти її на роботу на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення на 0,5 ставки за сумісництвом з 05 жовтня 2020 року за строковим трудовим договором до прийняття основного працівника. Наказ є законним, ніхто його не оскаржував і позивачка на підставі цього наказу до дня звільнення виконувала вказану в ньому роботу і отримувала за неї заробітну плату. Тому звільнення відбулося без будь-яких порушень.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник адвокат Думанський В. О. підтримали вимоги, викладені в апеляційній скарзі та просили її задовольнити. Представник відповідача Вінницького національного медичного університету Алейніков Г. І. заперечив проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення відповідає вимогам закону.

По справі встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

- згідно трудової книжки ОСОБА_1 перебуває в трудових відносинах з Вінницьким національним медичним університетом ім. М. І. Пирогова з 01.09.2015 року на різних посадах, а з 01 вересня 2022 року переведена на посаду доцента закладу вищої освіти кафедри внутрішньої медицини медичного факультету № 2 (а.с. 13-14);

- згідно заяви ОСОБА_1 від 30 вересня 2020 року, вона просила прийняти її на роботу на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення на 0,5 ставки за сумісництвом з 05 жовтня 2020 року за строковим трудовим договором до прийняття основного працівника (а. с. 90);

- відповідно до п.1.2 наказу з особового складу № 541 від 01 жовтня 2020 року, ОСОБА_1 , асистент кафедри внутрішньої медицини медичного факультету № 2, з 05 жовтня 2020 року прийнята на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки на 0,5 ставки за строковим трудовим договором за сумісництвом до прийняття основного працівника, на підставі заяви ОСОБА_1 (а.с.16, 94);

-згідно витягу з наказу № 882/к/тр від 24 грудня 2024 року ОСОБА_2 , асистента кафедри ендоскопічної та серцево-судинної хірургії на 0,25 ставки, переведено на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова на 0,5 ставки з 26 грудня 2024 року за основним місцем роботи (а.с.9);

- згідно наказу №883/к/тр від 24 грудня 2024 року, у зв`язку з прийняттям з 26 грудня 2024 року працівника за основним місцем роботи на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова, ОСОБА_1 , лікаря - кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М.І.Пирогова на 0,5 ставки за сумісництвом, звільнено з роботи 25 грудня 2024 року у зв`язку із закінченням строкового трудового договору відповідно до п.2 ч.1 ст. 36 КЗпП (а.с. 15);

-з копії довідок про доходи, виданих ВНМУ ім. М.І. Пирогова, слідує, що ОСОБА_1 на посаді лікаря кардіолога Університетської клініки ВНМУ ім. М.І. Пирогова за 2024 рік нараховано заробітну плату в розмірі 129 862,14 грн, на посаді доцента закладу вищої освіти за основною формою працевлаштування 245 292,96 грн (а.с. 43, 50);

-згідно довідки Департаменту соціальної політики управління соціального захисту населення (лівобережне) № 15699 від 09 грудня 2024 року, ОСОБА_1 включена до Єдиного муніципального реєстру осіб, які мають право на пільги, доплати та послуги за рахунок коштів Вінницької міської територіальної громади як багатодітна сім`я (а.с.12).

Між сторонами виник спір про законність звільнення з посади за сумісництвом, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (стаття 43 Конституції України).

В статті 102-1 КЗпП України в редакції, чинній на момент прийняття ОСОБА_1 на роботу за сумісництвом, було зазначено, що працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації (частина перша статті 21 КЗпП України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 частини першої статті 36 КЗпП України). Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 лютого 2021 року у справі № 703/2695/19 зазначив, що укладення строкового трудового договору можливе за погодженням сторін, без згоди працівника укладення такого договору є неможливим.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін з урахуванням характеру наступної роботи або умов її виконання, або інтересів працівника, та в інших випадках, передбачених законодавством. Підставою для укладення строкового трудового договору на вимогу працівника є його заява про прийняття на роботу, в якій вказуються обставини або причини, що спонукають працівника найматися на роботу за строковим трудовим договором, а також строк, протягом якого він працюватиме. При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (наприклад, повернення на роботу працівниці з відпустки по вагітності, родах і догляду за дитиною; особи, яка звільнилась з роботи в зв`язку з призовом на дійсну строкову військову чи альтернативну службу, обранням народним депутатом чи на виборну посаду (або виконанням певного обсягу робіт) (див. постанову Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-254цс17).

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі стверджує, що після набрання чинності 19 липня 2022 року Законом № 2352-ІХ така умова її працевлаштування як «до прийняття основного працівника» втратила юридичну силу через зміни в КЗпП, а тому договір з нею набув ознак безстроковості.

Апеляційний суд вважає таке твердження позивачки помилковим, виходячи з наступного.

Так, Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон України № 2352-IX, дата набрання чинності - 19 липня 2022 року) внесені зміни, зокрема, до Кодексу законів про працю України:

абзац четвертий частини першої статті 43-1, який передбачав таку підставу розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації, як звільнення сумісника у зв`язку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником, було виключено;

статтю 102-1 КЗпП України викладено в такій редакції: «Сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому самому або іншому підприємстві, в установі, організації або у роботодавця - фізичної особи. Працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу».

Таким чином, зі статті 43-1 КЗпП України було виключено норму, яка дозволяла роботодавцю з власної ініціативи звільнити сумісника в зв`язку з прийняттям на роботу основного працівника без погодження з профспілкою, а зі статті 102-1 КЗпП України було виключено норму, яка визначала, що умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій визначаються Кабінетом Міністрів України.

Підстави припинення трудового договору (незалежно від того чи це строковий, чи безстроковий договір) закріплені в статті 36 КЗпП України:

1) угода сторін;

2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення;

3) призов або вступ працівника або роботодавця - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу;

4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи роботодавця (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45);

5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду;

6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці;

7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи;

7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення;

7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади";

7-3) набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках;

8) підстави, передбачені трудовим договором з нефіксованим робочим часом, контрактом;

8-1) смерть роботодавця - фізичної особи або набрання законної сили рішенням суду про визнання такої фізичної особи безвісно відсутньою чи про оголошення її померлою;

8-2) смерть працівника, визнання його судом безвісно відсутнім або оголошення померлим;

8-3) відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль;

9) підстави, передбачені іншими законами.

Отже, закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення (пункт 2 часини 1 статті 36 КЗпП України) це окрема підстава припинення трудового договору, яка не відноситься до підстав припинення трудового договору з ініціативи роботодавця.

Таку ж позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, розглядаючи справи з подібними правовідносинами: у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року в справі № 686/27915/18, у постанові у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 квітня 2020 року в справі № 592/14598/18, в яких міститься висновок, що «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП за закінченням строку дії трудового договору не вважається звільненням з ініціативи роботодавця, підстави якого передбачені статтями 40, 41 КЗпП України».

В справі що розглядається відбулося не розірвання строкового трудового договору з ініціативи роботодавця (пункт 4 статті 36 КЗпП України), а припинення трудового договору в зв`язку із закінченням строку (пункт 2 статті 36 КЗпП України). Тому внесення змін Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» до статті 43-1 КЗпП України, яка регулює питання розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) та до статті 102-1 Кодексу, яка регулює питання оплати праці за сумісництвом, - жодним чином не впливає на правовідносини, що виникли між ОСОБА_1 та ВНМУ ім. М. І. Пирогова як між працівником та роботодавцем за строковим трудовим договором.

З прийняттям Закону № 2352-IX не відбулося автоматичне припинення строкових трудових договорів, укладених із сумісниками, і вони перестали бути строковими, як про те стверджує позивачка в апеляційній скарзі, з Кодексу лише було виключено одну із підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд вважає також спростованими доводи апеляційної скарги про те, що при звільненні за закінченням строку трудового договору на працівника поширюються гарантії, передбачені частиною 2 статті 43-1 КЗпП України.

В справі що розглядається, позивачка ОСОБА_1 в заяві від 30 вересня 2020 року про прийняття на роботу за сумісництвом зазначила: «Прошу прийняти мене на роботу на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення на 0,5 ставки за сумісництвом з 05.10.2020р. за строковим трудовим договором до прийняття основного працівника» (а.с.90).

На підставі такої заяви ОСОБА_1 01 жовтня 2020 року роботодавцем було видано наказ з особового складу № 541, відповідно до пункту 1.2 якого її, асистента кафедри внутрішньої медицини медичного факультету №2 ВНМУ ім. М. І. Пирогова, було прийнято на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки на 0,5 ставки за строковим трудовим договором за сумісництвом до прийняття основного працівника.

Отже, суд першої інстанції вірно виснував, що ОСОБА_1 бажала укласти саме строковий трудовий договір і нею та роботодавцем було визначено момент закінчення його строку: прийняття на роботу основного працівника, що не заборонено, з огляду на поняття строкового трудового договору (стаття 23 КЗпП України). ОСОБА_1 з моменту прийняття на роботу за сумісництвом (з 05.10.2020 року) працювала за строковим трудовим договором, виконувала трудові обов`язки, отримувала заробітну плату, була згодна з його умовами і будь-яких заперечень не висловлювала.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не вправі був долучати до матеріалів справи та брати до уваги такий доказ як її заява про прийняття на роботу за сумісництвом (а. с. 90), оскільки такий доказ подано відповідачем з пропуском строку для його подання, апеляційний суд зазначає таке.

Дійсно за загальним правилом, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви ; відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (частини 2, 3 статті 83 ЦПК України).

Копія заяви ОСОБА_1 про прийняття на роботу за сумісництвом була надана відповідачем в ході розгляду справи по суті, суд її долучив і посилається на неї в рішенні, тобто формально відбулося порушення процедури подання доказів.

Однак, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що позивачка з моменту подання позовної заяви не заперечувала укладення нею строкового трудового договору (до прийняття на посаду основного працівника), однак вважала, що з прийняттям Закону № 2352-IX він перестав бути строковим; їй як автору заяви про прийняття на роботу було достеменно відомо про її зміст, а тому цей доказ не є новим і жодним чином не вплинув на оцінку та кваліфікацію правовідносин, що склалися між сторонами, а лише сприяв документальному їх підтвердженню.

Цей доказ є належним та допустимим в розумінні статей 77 та 78 УПК України, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування, існував у відповідача та був власноручно написаний позивачкою, що окрім іншого свідчить на користь дотримання судом принципу змагальності (стаття 12 ЦПК України).

Також слід зазначити, що відповідно до приписів частини 3 статті 376 ЦПК України, залучення судом першої інстанції цього доказу на стадії розгляду справи по суті не відноситься до таких порушень норм процесуального права, які є обов`язковою самостійною підставою для скасування ухваленого у справі рішення.

Згідно витягу з наказу від 24 грудня 2024 року № 882/к/тр ОСОБА_2 , асистента кафедри ендоскопічної та серцево-судинної хірургії на 0,25 ставки, переведено на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М. І. Пирогова на 0,5 ставки з 26 грудня 2024 року за основним місцем роботи.

Відповідно до наказу від 24 грудня 2024 року № 883/к/тр, у зв`язку з прийняттям з 26 грудня 2024 року працівника за основним місцем роботи на посаду лікаря-кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М. І. Пирогова ОСОБА_1 , лікаря кардіолога терапевтичного відділення Університетської клініки ВНМУ ім. М. І. Пирогова на 0,5 ставки за сумісництвом, звільнено з роботи 25 грудня 2024 року, у зв`язку із закінченням строкового трудового договору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Отже, суд першої інстанції, встановивши, що позивачка ОСОБА_1 працювала за строковим трудовим договором на посаді за сумісництвом, а також ту обставину, що настала подія, з якою сторони трудового договору погодили його закінчення (прийняття на роботу основного працівника), вірно виснував, що при звільненні позивачки роботодавцем не було допущено порушень, які б свідчили про незаконність звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 2 частини 1 статті 36 КЗпП України.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування висновків Верховного Суду, викладених в постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 127/18918/22, апеляційний суд зазначає таке.

Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 року у справі № 127/18918/22, причиною передання справи на розгляд об`єднаної палати стало те, що задля ухвалення законного й обґрунтованого рішення в цій справі колегія суддів вважала, що необхідно вирішити питання щодо поширення постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43 на роботу за сумісництвом працівників не лише державних підприємств, установ і організацій, а й комунальних підприємств, яким, зокрема, є відповідач у справі - КНП «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня».

За результатами розгляду Об`єднана палата КЦС ВС викладаючи висновки про правильне застосування норм права, вказала наступне:

«під час розгляду спорів про звільнення працівників-сумісників, звільнених з 19 липня 2022 року, не підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затверджене наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 року № 43;

втрата чинності постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» лише 22 листопада 2022 року не свідчить про правомірність її застосування до правовідносин щодо звільнення сумісника в період з 19 липня до 22 листопада 2022 року, оскільки КЗпП України в редакції, чинній з 19 липня 2022 року, який є законом, має вищу юридичну силу, ніж підзаконний нормативно-правовий акт, не передбачає такої підстави для розірвання трудового договору, як звільнення з роботи за сумісництвом у зв`язку з прийняттям на цю роботу працівника, який не є сумісником.»

Тобто Об`єднана Палата досліджувала чи підлягає застосуванню Закон № 2352-IX, яким були внесені зміни до КЗпП і який набув чинності 19 липня 2022 року, чи постанова Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», яка втратила чинність лише 22 листопада 2022 року.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції вірно зауважив, що Верховний Суд розглядав справу, яка стосувалася звільнення сумісника, що працював за безстроковим трудовим договором та був звільнений на підставі ст. 7 КЗпП України та п.8 Положення № 43, натомість в справі яка наразі на розгляді, позивач ОСОБА_1 працювала за строковим трудовим договором і була звільнена у зв`язку із закінченням строку, на який він був укладений (пункт 2 частини 1 статті 36 КЗпП України).

З огляду на вищевикладене апеляційний суд погоджується з тим, що постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2023 року у справі № 127/18918/22 є нерелевантною до правовідносин у цій справі, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та зводяться до власного тлумачення змісту постанови Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі на потребу врахувати висновки, викладені Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2024 року у справі № 127/28252/22, також є помилковим, оскільки в цій справі предметом розгляду було вирішення питання законності звільнення особи, яка працювала сумісником за безстроковим трудовим договором та була звільнена на підставі ст. 7 КЗпП України та п.8 Положення № 43, тобто обставини справи також не є релевантними до обставин, які наразі є предметом судового розгляду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пункту 1 частини1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін можливе, якщо суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Зважаючи на надану оцінку доводам учасників справи та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивачки не містить доводів, які б спростовували ухвалене у справі рішення суду першої інстанції.

Тому рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року підлягає залишенню без змін, а подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга не підлягає до задоволення, то судові витрати ОСОБА_1 , понесені у суді апеляційної інстанції, слід залишити за нею. Доказів понесення судових витрат в суді апеляційної інстанції відповідачем матеріали справи не містять.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 08 квітня 2025 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені ОСОБА_1 у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, залишити за нею.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.06.2025 року.

Головуюча Т. М. Шемета

Судді: О. В. Ковальчук

Т. Б. Сало