Справа № 127/2425/25
Провадження 2/127/367/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

03 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря судового засідання Остапенко І.В.,

адвоката позивача - Свистун Л.В.,

представника органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради - Семенової Н.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 за участю органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради про визначення місця проживання дитини, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась адвокат Свистун Людмила Василівна, діючи в інтересах ОСОБА_1 , з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.

Позов мотивований тим, що 19 лютого 2020 року позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб. Позивач з відповідачкою мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Адвокат позивача повідомила, що в кінці лютого 2022 року, у зв`язку із повномасштабним вторгненням РФ, відповідачка разом із спільним сином позивача поїхала до Італії. За кордоном відповідачка визначеного місця проживання та постійної роботи не має. За час перебування дитини за кордоном позивач не мав змоги нормально спілкуватися із сином. У серпні 2024 року відповідачка привезла сина до України та залишила тимчасово з позивачем, більше дитина повертатися до Італії не виявляє бажання та з того часу проживає з батьком за власним бажанням за адресою його реєстрації. Позивач самостійно виховує та утримує дитину. Сімейні стосунки з відповідачкою за період окремого проживання погіршились та на даний час спільне проживання та ведення господарства між ними фактично припинені, зв`язок вони не підтримують. Згоди з відповідачкою щодо визначення постійного місця проживання дитини позивач дійти не може, тому бажає визначити місце проживання сина із ним, діючи в якнайкращих інтересах дитини, оскільки впевнений, що для повноцінного та здорового розвитку, становлення особистості, комунікації з однолітками, навчання, виховання в дусі найкращих традицій тощо дитина має мати стабільність, визначеність та одне єдине місце проживання, а не переїжджати з однієї країни до іншої. Також адвокат позивача зазначила, що з часу повернення малолітнього сина із-за кордону, позивач влаштував дитину до дитячого садочка, самостійно займається його вихованням, забезпечує усім необхідним, організовує побут, відпочинок і дозвілля, піклується про його здоров`я.

Вищевикладене й стало підставою для звернення адвоката позивача до суду із вимогою про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком - ОСОБА_1 .

Ухвалою суду від 23.01.2025 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено провести у порядку загального позовного провадження. Також даною ухвалою суду до участі у справі залучено Службу у справах дітей Вінницької міської ради, яку зобов`язано надати суду висновок щодо розв`язання спору, а також запропоновано відповідачці надати відзив на позовну заяву та докази по справі, роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин.

З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 23.01.2025 та копією позовної заяви із доданими до неї документами неодноразово направлені відповідачці за адресою її місця проживання (перебування) зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». У зв`язку із чим, судом було повідомлено відповідачку про розгляд справи також через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Таким чином, суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідачки про розгляд справи.

Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідачка була належним чином повідомлена про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 23.01.2025 вважається врученою відповідачці 03.02.2025.

У строк встановлений судом вищевказаним судовим рішенням від відповідачки відзив на позов та будь-які докази не надійшли.

21.03.2025 на виконання вимог ухвали суду від 23.01.2025 органом опіки та піклування, в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради, суду надано висновок № 01/00/011/17700 від 18.03.2025 щодо розв`язання спору.

Ухвалою суду від 08.04.2025 з Державної прикордонної служби України витребувано інформацію щодо перетину кордону (в`їзду та/або виїзду) з/на території(-ю) України за період з 24.02.2022 по теперішній час громадянами України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

14.04.2025 та 17.04.2025 на виконання вимог вищевказаного судового рішення з Державної прикордонної служби України судом отримано витребувану інформацію.

Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилась, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України, належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи. Про причини неявки відповідачкою суду не повідомлено. Від відповідачки на адресу суду заяви про відкладення розгляду справи та/або розгляд справи у її відсутність не надходили. Таким чином, відповідачка не з`явилась в судове засідання без поважних причин.

Адвокат позивача та представник органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради не заперечували щодо розгляду справи у відсутність відповідачки та проведення заочного розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, думку адвоката позивача та представника органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради, а також положення ст.ст. 223 і 280 ЦПК України, суд ухвалив провести судове засідання у відсутність відповідачки та провести заочний розгляд справи (ухвала суду постановлена без оформлення окремого документа та занесена до протоколу судового засідання).

У судовому засіданні адвокат позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві.

Представник органу опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Вінницької міської ради підтримала наданий висновок про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 .

При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 19.02.2020 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 19.02.2020, актовий запис № 297. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_1 . (а.с. 7)

Також судом встановлено, що позивач з відповідачкою мають спільного малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 19.02.2020 Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький). (а.с. 8)

З паспортних даних позивача та з витягу з реєстру Вінницької територіальної громади від 20.01.2025 вбачається, що позивач з 11.08.2007 та малолітня дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 11.10.2021 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Дана квартира належить на праві власності, зокрема, позивачу. (а.с. 5, 9, 10) Відповідачка зареєстрована з 09.05.2010 за адресою: АДРЕСА_2 , як те вбачається з відповіді з ЄДДР. (а.с. 30)

З характеристики позивача, виданої в.о директора Вінницької філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» вбачається, що позивач з 2012 року працює на даному підприємстві, з 02.10.2023 на посаді «провідний інженер з метрології», де характеризується позитивно. (а.с. 11)

Згідно довідки про доходи № 26 від 20.01.2025 позивач за місцем роботи отримує стабільний дохід. (а.с. 12)

Відповідно до довідки № 01-05-11/94, виданої 16.10.2024 завідувачем КЗ «ДНЗ № 27 ВМР», малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є вихованцем вказаного навчального закладу з 11.10.2024. (а.с. 13)

З довідки № 01-05-11/99 від 28.10.2024 та № 01-05-11/05 від 20.01.2025, виданих завідувачем КЗ «ДНЗ № 27 ВМР», вбачається, що вихованням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , займається батько - ОСОБА_1 . Батько своєчасно приводить і забирає дитину з дитячого садка, відвідує батьківські збори, приймає участь у різноманітних заходах. Батько постійно цікавиться успіхами, досягненнями та поведінкою сина. Мати дитини - ОСОБА_2 жодного разу в садочок не з`являлась, з вихователями не знайома. (а.с. 14-15)

Згідно довідки від 17.12.2024, виданої лікарем-наркологом КНП «ЦТЗ «Соціотерапія» ВОР», ОСОБА_1 на обліку у даному закладі не перебуває. За медичною допомогою до лікаря-нарколога не звертався. (а.с. 22)

З повідомлення завідувача поліклінічного відділення з денним стаціонаром КНП «Вінницька обласна клінічна психоневрологічна лікарня ім. акад. О.І. Ющенка ВОР» № 29/11574 від 24.12.2024 вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за даними архіву лікарні, картотеки поліклінічного відділення з денним стаціонаром та статистичного відділу станом на 23.12.2024 на лікуванні не перебував та за медичною психіатричною, неврологічною та нейрохірургічною допомогою не звертався. (а.с. 23)

З ЄДРСР, доступ до якого є публічним, вбачається, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.03.2025 по справі № 127/41220/24, яке набрало законної сили 15.04.2025, зареєстрований 19.02.2020 шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розірвано.

З повідомлення Державної прикордонної служби України від 11.04.2025 на запит суду вбачається, що ОСОБА_2 разом із малолітнім ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виїхали за кордон 26.02.2022 і повернулися в Україну 19.07.2024; 01.08.2024 ОСОБА_2 виїхала за кордон і станом на час надання даної інформації до України не повернулась. (а.с. 80)

З матеріалів справи вбачається, що виконавчим комітетом Вінницької міської ради 18.03.2025 було надано висновок № 01/00/011/17700 про недоцільність визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 . (а.с. 57-59)

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 1 - ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву.

Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили.

Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи.

Також, судом в ухвалі від 23.01.2025 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями.

Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд.

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 - п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном.

Враховуючи міжнародні та національні правові норми, якими визначено, що до прав дитини належить, зокрема, право на врахування її думки щодо питань, які стосуються її життя, зокрема, відповідно до положень ст. 12 ч. І Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Однак суд дійшов висновку, що дитина у віці чотирьох років не зможе висловити свою думку та сформулювати певні погляди, тому відсутня необхідність вислуховування думки дитини (ухвала суду від 08.04.2025).

Суд, заслухавши пояснення учасників справи в судовому засіданні, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позовній заяві та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 2, ч. 8 і ч. 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно із ч. 1 і ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За правилами ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року по справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) суд дійшов висновку, що тлумачення ч. 1 ст. 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини, до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно із ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Згідно ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст.ст. 11 і 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Відповідно до ст. 7 СК України і ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Отже, при розгляді справи щодо визначення місця проживання дитини суд, насамперед, має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

У ході розгляду справи судом встановлено, що батьки малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебували у зареєстрованому шлюбі з 19.02.2020, який було розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 13.03.2025; позивач із відповідачкою проживають окремо; мати разом із малолітнім ОСОБА_5 у зв`язку із оголошення воєнного стану в Україні, тобто через вимушені обставини, і, як повідомила адвокат позивача за його згодою, виїхали за межі України 26.02.2022 і повернулись в Україну 19.02.2024, після чого син почав проживати разом із батьком - позивачем по справі, а відповідачка виїхала за кордон; за повідомленням адвоката позивача та представника органу опіки та піклування відповідачка підтримує зв`язок із малолітнім ОСОБА_5 , не перешкоджає проживанню малолітнього сина із позивачем.

Судом прийнято до уваги, що вирішуючи даний спір, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своєї дитини, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б насамперед інтересам малолітньої дитини. При цьому судом враховується хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, вік дитини і її прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини.

На виконання положень ст. 19 СК України органом опіки та піклування подано до суду письмовий висновок № 01/00/011/17700 від 18.03.20255 щодо розв`язання спору. (а.с. 57-59)

Згідно із вищевказаним висновком, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає за недоцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком ОСОБА_1 , посилаючись при цьому на відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини, оскільки мати не заперечує та не перешкоджає проживанню сина із батьком.

Судом прийнято до уваги, що висновок органу опіки та піклування ВМР має рекомендаційний характер для суду і не є обов`язковими та повинен оцінюватись судом за правилами, встановленими ст. 89 ЦПК України.

Однак суд, оцінивши вищевказаний висновок органу опіки та піклування, не погоджується із даним висновком в частині відсутності спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини. У відповідності до положень ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Фактично даний висновок ґрунтується на відсутності спору між батьками про визначення місця проживання дитини. Водночас, виконавчий комітет ВМР не наділений, в даному випадку, визначати наявність або відсутність спору. Так, законодавством визначено, що спір між матір`ю та батьком щодо визначення місця проживання малолітньої дитини може вирішуватися або органом опіки та піклування, або судом. Отже, в даному випадку, батько звернувся саме до суду, відповідно саме суд, а не орган опіки та піклування вирішує наявність або відсутність спору між батьками.

Поняття юридичного спору має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття спір про право (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття спору про право має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення відсутність предмета спору в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Однак, зазначене спростовуються процесуальною поведінкою учасників даної справи.

Відсутність заперечень з боку відповідачки щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

Так, у справі Bellet v. France , Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (ч. 1 ст. 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

На вищевказане звернув увагу й Верховний Суд у постановах від 10 квітня 2019 року (справа № 456/647/18, провадження № 61-2018св19), від 13 травня 2020 року (справа № 686/20582/19-ц, провадження № 61-1807св20), від 09 вересня 2020 року (справа № 750/1658/20, провадження № 61-9658св20).

Отже, виходячи з вищенаведеного та обставин справи, підстави для висновку про відсутність у даній справі предмета спору відсутні, а закриття провадження у справі призвело б до перешкоджання у доступі до правосуддя.

Те, що відповідачка наразі не проживає постійно із малолітнім сином і перебуває за кордом в силу вимушених обставин, не спростовує встановлені судом обставини.

Як вже вказувалося, ст. 15 ЦПК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою і другою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Отже, правом на звернення до суду за захистом особа наділена виключно в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. 1 і ч. 2 ст. 3 ЦПК України). Відповідно, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд враховує, що чинним законодавством передбачено, що спір між батьками вирішується судом, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Проте, з огляду на встановлені судом обставини у даній справі, належить стверджувати про відсутність підстав вважати порушеним, невизнаним чи оспорюваним право позивача, яке підлягає судовому захисту шляхом визначення місця проживання малолітньої дитини з ним.

У ході розгляду справи судом встановлено, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини з яким та проживала до вимушеного виїзду за межі України, у зв`язку із оголошення воєнного стану в Україні, разом із матір`ю, яка на той час перебувала у шлюбі із позивачем, і з якою вони проживали однією сім`єю; після повернення сина в Україну дитина продовжила проживати з батьком і наразі проживає; мати дитини не вимагала та не вимагає зміни місця проживання дитини; у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися із сином чи мати вчиняє будь-які дії щодо зміни місця проживання дитини.

Суду не доведено позивачем, що на час звернення до суду із даним позовом його права були порушені відповідачкою.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд прийшов до наступного висновку.

Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1 211, 20 гривень, що підтверджується квитанцією від 22.01.2025. (а.с. 4)

До ухвалення рішення у справі учасники справи не повідомили суд про неможливість надання доказів, що підтверджують розмір понесених інших судових витрат; про причини неможливості надання таких доказів. Відповідно суд, ухвалюючи рішення у справі, не має підстав та обов`язку вирішувати питання щодо встановлення учасникам справи терміну для надання суду доказів щодо розміру понесених витрат, як і призначати засідання для вирішення питання про судові витрати, вказуючи про це у резолютивній частині рішення (п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України).

Отже, доказів понесення учасниками справи інших судових витрат суду не надано.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Конвенцією про права дитини, Законом України «Про охорону дитинства», ст.ст. 7, 19, 141, 150, 160, 161, 171 СК України, ст.ст. 12, 15, 16, 29 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 11-13, 76-83, 89, 133, 141, 223, 229, 258, 259, 263-265, 273, 280-282, 284, 289, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із батьком - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду позивачем та третьою особою може бути подана протягом тридцяти днів з дня його складення до Вінницького апеляційного суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

ОСОБА_1 : ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_3 ; місце проживання: АДРЕСА_3 .

ОСОБА_2 : ІНФОРМАЦІЯ_3 ; РНОКПП НОМЕР_4 ; місце проживання зареєстроване у встановленому законом порядку: АДРЕСА_4 .

Служба у справах дітей Вінницької міської ради: ; місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Соборна, 50.

Рішення суду складено 12.06.2025.

Суддя