справа № 754/9843/24
провадження № 22-ц/824/9717/2025
головуючий у суді І інстанції Коваленко І.І.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Писаної Т.О.

суддів - Приходька К.П., Журби С.О.

за участю секретаря судового засідання - Лащевської Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та органу опіки і піклування - Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся із позовом до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації та органу опіки і піклування - Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, в якому просив суд:

- позбавити відповідачку батьківських прав щодо її дитини ОСОБА_3 2010 року народження;

- визнати позивача батьком, який сам виховує та утримує дитину ОСОБА_3 2010 року народження;

- визнати місце проживання сина ОСОБА_3 2010 року народження з позивачем.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києві від 10 квітня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано. Від шлюбу сторони мають дітей - ОСОБА_3 , 2010 року народження та ОСОБА_4 2006 року народження. Судовим наказом Деснянського районного суду м. Києві від 14 грудня 2018 року з відповідачки на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дітей, в розмірі 1/3 частини доходу відповідачки щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Діти постійно проживають з позивачем та знаходяться на повному його утриманні. Відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків, вона має заборгованість по сплаті аліментів, її місцезнаходження невідоме, діти та позивач з нею не спілкуються.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, органу опіки і піклування - Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав щодо її дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 968,96 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що із розрахунку заборгованості, який долучений до позовної заяви, вбачається, що відповідач хоч і не завжди у повному розмірі, однак регулярно виконує свої аліментні зобов`язання, а відтак твердження суду про те, що відповідачка не приймає участь у житті дитини є надуманим.

Звертає увагу, що свідки сторони відповідача, зокрема ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повідомили суд про те, що відповідачка перебуваючи закордоном неодноразово надсилала посилки для молодшого сина, що свідчить про інтерес до дитини та вжиття заходів для забезпечення достойного існування.

Також звертає увагу, що у відповідності до листа ССД Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 11 грудня 2024 року, ОСОБА_8 направляла лист від 13 вересня 2024 року та лист від 23 вересня 2024 року, в яких повідомляла про те, що вона проти позбавлення її батьківських прав, що вказує на зацікавленість її у подальшій долі сина.

Наголошує, що висновок про доцільність позбавлення батьківських прав було виготовлено 1 листопада 2024 року, тобто органу опіки та піклування було достовірно відомо про небажання матері бути позбавленою батьківських прав, що не враховано у самому висновку та як наслідок комісія дійшла передчасного висновку про доцільність позбавлення її батьківських прав, що вчергове залишено без належної правової оцінки судом першої інстанції.

8 травня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника позивача - адвоката Болдирєвої Д.І., в якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує, що відповідачка не цікавиться дітьми; має на меті провести відчуження квартири, яка є її єдиним майном в Україні, залишитися жити закордоном та не сплачувати аліменти. Життя дитини її не цікавить, а посилання, що вона цікавиться і допомагає не відповідає дійсним обставинам справи, що було досліджено та знайшло своє підтвердження при розгляді справи, та знайшли своє відображення в рішенні суду.

Зазначає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_9 про направлення листів від 13 вересня 2024 року та від 23 вересня 2024 року, в яких вона повідомляла про те, що вона проти позбавлення її батьківських прав, що вказує на зацікавленість її у подальшій долі сина не відповідає дійсності, оскільки 27 вересня 2024 року відповідачка подала до опіки пояснення, що вона не проти, щоб її позбавили батьківських прав.

У судовому засіданні ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Роспотнюк В.О. просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У частинах першій-третій статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Як вбачається із апеляційної скарги рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року оскаржується лише в частині задоволених вимог позову, а саме позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 щодо її дитини ОСОБА_3 , а тому рішення в частині решти позовних вимог, які судом першої інстанції були залишені без задоволення, а саме визнання позивача батьком, який сам виховує та утримує дитину ОСОБА_3 та визнання місця проживання сина ОСОБА_3 з позивачем апеляційним судом не переглядається.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що судом не встановлено будь-яких поважних причин, через які відповідачка не бере участі у вихованні свого сина, не проявляє до нього належної батьківської уваги та турботи, вона залишила дитину проживати в Україні, а сама покинула її межі. Вихованням сина займається його мачуха та батько. Суд вважав, що факт заперечення відповідачкою проти позову про позбавлення її батьківських прав з урахуванням її поведінки не свідчить про її інтерес до дитини. Крім того, суд прийняв до уваги думку дитини, яка висловила згоду на позбавлення батьківських прав, а тому суд вважав, що оскільки дії відповідачки тривають протягом значного періоду часу, настали з винної поведінки останньої, відповідачку слід позбавити батьківських прав щодо ОСОБА_3 .

Суд першої інстанції вказав, що таке позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини, який зараз фактично залишився без батьківського піклування, виховується мачухою, оскільки батько мобілізований, а мати перебуває за кордоном, будує нове сімейне життя та не збирається повертатися до України з метою виконання батьківських обов`язків.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_4 , його батьком є ОСОБА_2 , а матір`ю - ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві).

ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_3 , його батьком є ОСОБА_2 , а матір`ю - ОСОБА_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві).

10 квітня 2014 року рішенням Деснянського районного суду м. Києві по справі №754/4937/14-ц шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 10 серпня 2000 - розірвано.

14 грудня 2018 року судовим наказом Деснянського районного суду м. Києві по справі 754/17265/18 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , в розмірі 1/3 частини доходу ОСОБА_1 щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

З 20 грудня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_10 перебувають у зареєстрованих відносинах (свідоцтво про шлюб НОМЕР_3 ).

Судом першої інстанції також встановлено, що ОСОБА_1 не виконує свій обов`язок щодо сплати аліментів. Відповідно до розрахунків заборгованості зі сплати аліментів, головного державного виконавця Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Вахрушевої Р.М. від 16 травня 2024 року (ВП № НОМЕР_7), заборгованість, яка рахується за відповідачкою, складає 123 139,77 грн.

ОСОБА_4 , ОСОБА_3 проживають без реєстрації разом з ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 (акт від 7 червня 2024 року, виданий начальником ЖЕД-303 Борисенко В.Б., довідка від 7 червня 2024 року видана начальником ЖЕД-303 Борисенко В.Б.).

ОСОБА_3 навчається у 7-А класі (довідка № 50 від 15 травня 2024 року, видана директором школи Яковицьким М.). Відповідно до інформації вказаній у довідці ОСОБА_2 один займається вихованням його сина, дружина ОСОБА_1 проживає за кордоном.

ОСОБА_1 має 3 групу інвалідності, що підтверджується довідкою №08728 та пенсійним посвідченням № НОМЕР_4 .

3 жовтня 2022 року ОСОБА_1 покинула межі території України, що підтверджується копією паспорта НОМЕР_5 .

ОСОБА_1 за період з червня 2024 року по листопад 2024 року нараховано пенсію у розмірі 14 166 грн

16 вересня 2024 ОСОБА_1 надіслала Службі у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації пояснення. Вона пояснила, що її колишній чоловік не дає їй спілкуватися з дітьми, вона ніколи не відмовлялася від них.

25 вересня 2024 ОСОБА_1 надіслала Службі у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації пояснення. Вона пояснила, що з початком війни вона з дітьми та онукою поїхали в Париж до друзів. Дітям у Парижі не сподобалось, у них почалася депресія і вони були змушені повернутися додому в Україну. Відповідачка залишила дітей в Україні, а сама покинула межі території України.

30 вересня 2024 ОСОБА_1 надіслала Службі у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації заяву, у якій просить позбавити її батьківських прав.

1 листопада 2024 року Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, надала висновок, яким визнано за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо її сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У вказаному висновку зазначено, що ОСОБА_1 самоусунулась від виконання батьківських обов`язків щодо синів, матеріально їх не утримує, не спілкується з ними. Вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав.

ОСОБА_2 перебуває на військовій службі з 22 червня 2024 року у в/ч НОМЕР_6 (довідка №532/222 від 3 липня 2024 року, видана командиром військової частини НОМЕР_6 ОСОБА_11 ).

У судовому засіданні ОСОБА_3 надав пояснення та не заперечував щодо позбавлення його матері батьківських прав щодо нього. Надав пояснення суду, що проживає з мачухою, старшим братом та батьком, а з матір`ю не спілкується.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з абзацом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами 1-4 статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частиною 1 статті 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України, відповідно до якої мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Указані висновки відповідають висновкам, які викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі №755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.

Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У справі, що переглядається, ОСОБА_2 , звертаючись до суду з цим позовом, посилався на те, що ОСОБА_1 з 2014 року не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться сином, тобто взагалі не виконує батьківські обов`язки, що є достатньою підставою для позбавлення матері батьківських прав та відповідатиме інтересам дитини.

На підтвердження цих доводів до позовної заяви додано акт від 7 червня 2024 року, виданий начальником ЖЕД-303 Борисенко В.Б., довідку від 7 червня 2024 року, видану начальником ЖЕД-303 Борисенко В.Б. про те, що ОСОБА_4 , ОСОБА_3 проживають без реєстрації разом з ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , довідку № 50 від 15 травня 2024 року, видану директором школи Яковицьким М. про те, що ОСОБА_3 навчається у 7-А класі та ОСОБА_2 один займається вихованням його сина, дружина ОСОБА_1 проживає за кордоном та розрахунок заборгованості зі сплати аліментів.

Апеляційний суд враховує, що довідка з шкільного навчального закладу, містять висновки щодо неучасті відповідачки у вихованні сина.

Також вказані докази підтверджують те, що матір дитини не проживає разом з ним. Крім того, вказана обставина також визнана самою відповідачкою.

Доводи апеляційної скарги про те, що станом на час розгляду справи, ОСОБА_8 вимушена перебувати за кордоном, оскільки спільна дитина проживає із батьком та в силу свого віку 14 років прийняла рішення проживати із ним на що відповідачка впливу немає колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в ході розгляду справи позивачем в повному обсязі доведено, що діти постійно проживають з позивачем з 2014 року на постійних засадах та знаходяться на його утриманні, тобто син мешкав з батьком з 4 років. Докази: копія судового наказу про стягнення аліментів з матері, акт, довідка з ДВС про наявність у матері значної заборгованості в розмирі 123 139, 77 грн наявні в матеріалах справи.

Матеріалами справи також встановлено, що 1 листопада 2024 року Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, надала висновок, яким визнано за доцільне позбавити ОСОБА_1 батьківських прав щодо її сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У вказаному висновку зазначено, що ОСОБА_1 самоусунулась від виконання батьківських обов`язків щодо синів, матеріально їх не утримує, не спілкується з ними. Вона не заперечує щодо позбавлення її батьківських прав. ОСОБА_12 повідомила, що з нею зв`язалася ОСОБА_1 , яка повідомила, що дає свою згоду на позбавлення її батьківських прав стосовно ОСОБА_3 , у зв`язку з тим, що у неї є інший чоловік та вона влаштувала своє життя, пропонувала їм відмовитись від аліментів, скасувати заборгованість по аліментам та виписати дітей з квартири, яку вона в подальшому планує подарувати своїй доньці від першого шлюбу.

Посилання сторони відповідача на те, що у відповідності до листа ССД Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації від 11 грудня 2024 року ОСОБА_8 направляла лист від 13 вересня 2024 року та лист від 23 вересня 2024 року, в яких повідомляла про те, що вона проти позбавлення її батьківських прав, що вказує на зацікавленість її у подальшій долі сина не заслуговують на увагу суду, оскільки матеріалами справи встановлено, що 27 вересня 2024 року відповідачка подала до органу опіки і піклування пояснення, в яких зазначила, що вона не проти, щоб її позбавили батьківських прав.

Також в судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_3 надав пояснення та не заперечував щодо позбавлення його матері батьківських прав щодо нього. Надав пояснення суду, що проживає з мачухою, старшим братом та батьком, а матір з ним не спілкується.

Зі змісту статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору про позбавлення батьківських прав.

Дитина сторін у справі, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , досягла такого віку й рівня розвитку, що може висловити свою думку при вирішенні між батьками спору про позбавлення батьківських прав.

Так, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (стаття 171 СК України).

У частині другій статті 171 СК України закріплено випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України) (див. постанову Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 679/1413/14-ц (провадження № 61-10298св18)).

Зважаючи на вікову категорію малолітньої дитини, бесіду з останньою має проводити психолог, головним завданням якого є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та отримання її думки. Коли суд бажає вислухати думку дитини та при цьому не травмувати психіку дитини і уникнути тиску на неї, суд доручає органам опіки та піклування провести невимушену бесіду з дитиною в домашніх або інших комфортних для неї умовах, та повідомити суд про результати цієї бесіди. Проте суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності (див. постанову Верховного Суду від 17 липня 2019 року в справі № 185/6994/15-ц (провадження № 61-5606св19)).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Колегія суддів вважає, що у даному випадку, суд першої інстанції крім іншого, також обґрунтовано прийняв до уваги думку сина сторін ОСОБА_3 , який не заперечував щодо позбавлення його матері батьківських прав щодо нього.

Таким чином, на переконання колегії суддів, судом першої інстанції правильно враховано, що відповідачкою не наводяться будь-які поважні причини, через які вона не бере участі у вихованні свого сина, не проявляє до нього належної батьківської уваги та турботи, вона залишила дитину проживати в Україні, а сама покинула її межі. Вихованням сина займається його мачуха та батько.

Суд першої інстанції також дійшов до правильного висновку, що факт заперечення відповідачкою проти позову про позбавлення її батьківських прав з урахуванням її поведінки не свідчить про її інтерес до дитини.

Судом було враховано, що дії відповідачки тривають протягом значного періоду часу, настали з винної та свідомої поведінки останньої щодо надання згоди на позбавлення її батьківських прав, що в свою чергу підтверджує її дійсне ставлення до власної дитини, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідачку слід позбавити батьківських прав щодо ОСОБА_3 .

Таке позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини, який зараз фактично залишився без батьківського піклування, виховується мачухою, оскільки батько мобілізований, а мати перебуває за кордоном, будує нове сімейне життя та не збирається повертатися до України з метою виконання батьківських обов`язків.

Під час апеляційного перегляду сторона відповідача наголошувала на необхідності надання оцінки зміні її повідомлень, які були адресовані до Служби щодо незгоди з позбавленням її батьківських прав, однак відповідачкою не зазначено та не підтверджено доказами, що також була наявна зміна у її поведінці та ставлення щодо обов`язку виховання та опікування, утримання дитини, а лише зазначено про небайдуже ставлення до своєї дитини.

Суд першої інстанції також встановив, що хоча на початку повномасштабної війни діти, ОСОБА_13 та його старший брат, перебували з матір`ю у Франції, їхнє подальше повернення в Україну через три місяці було зумовлене не лише зовнішніми обставинами, а й, як підтвердили суду самі діти, негативним впливом поведінки матері на їхній емоційний стан. Те, що у дітей спостерігалися ознаки депресії, що було підтверджено письмово наданими поясненнями матері, які було надано Службі 25 вересня 2024 року.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що не може слугувати поважною причиною відсутність матері поруч з дитиною ОСОБА_14 , коли батько мобілізований, у зв`язку з її побоюванням щодо неможливості повернення за кордон через борг з аліментів. Інтереси дитини мають бути на першому місці. Постійна присутність матері поруч із дитиною, особливо в умовах мобілізації батька, є надзвичайно важливою для психологічного та емоційного благополуччя дитини. Ризик неможливості повернення за кордон є другорядним порівняно з потребами дитини. Борг з аліментів є результатом невиконання судового рішення. Існують юридичні механізми, які дозволяють вирішити проблему боргу без шкоди для інтересів дитини. Водночас, відповідачка не вирішувала це питання.

Колегія суддів апеляційного суду враховує, що за встановлених обставин самого тільки факту заперечення проти позову про позбавлення батьківських прав та апеляційної скарги не достатньо, щоб підтвердити наявність справжнього та належного інтересу відповідачки до власної дитини.

Враховуючи вік сина та розвиток сучасних технологій, твердження відповідачки про неможливість спілкування з ним у зв`язку із проживанням за кордоном, оцінюються судом критично.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди з висновками суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Т.О. Писана

Судді К.П. Приходько

С.О. Журба