Справа № 490/7700/24
н/п 2-о/490/81/2025
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді - Черенкової Н.П.,

при секретарі - Романовій К.Т.,

за участю заявниці - ОСОБА_1 (в режимі ВКЗ),

представника заявниці - Коваль Я.Ю. (в режимі ВКЗ),

представника зацікавленої особи - Батовської Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту здійснення опіки матір`ю над неповнолітньою дитиною, зацікавлена особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради,-

ВСТАНОВИВ:

Заявниця звернулася до Центрального районного суду м. Миколаєва із заявою, у якій просила встановити юридичний факт, що єдиним законним опікуном неповнолітнього, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його матір - ОСОБА_1 , яка самостійно здійснює його виховання, утримання та догляд.

Заява мотивована тим, що 10.10.2003 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився спільний син - ОСОБА_4 . 03.03.2010 року. Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва у справі № 12- 2272/10 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Після розірвання шлюбу малолітній ОСОБА_7 залишився проживати разом з матір`ю - ОСОБА_5 , перебував під її опікою, на її повному вихованні та утриманні. Рішення суду щодо визначення місця проживання дитини не приймалось за відсутності спору між батьками, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Матір дитини, ОСОБА_1 , самостійно здійснює за ним догляд, ОСОБА_7 перебуває лише на її утриманні. ІНФОРМАЦІЯ_3 батько дитини ОСОБА_6 помер. 01.04.2022 року ОСОБА_1 разом із сином ОСОБА_4 перетнули кордон Турецької Республіки та відтоді проживають в Турецькій Республіці. Разом з тим, у зв`язку з тривалим проживанням ОСОБА_1 , її сина ОСОБА_4 на території Турецької Республіки, реєстрацією шлюбу з громадянином Турецької Республіки, створенням нової сім`ї, виникла необхідність у набуття громадянства Турецької Республіки для ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_4 . Крім того, особливою перевагою для набуття турецького громадянства ОСОБА_8 є факт надання кращої фінансової допомоги, соціальної підтримки та можливості лікування ОСОБА_4 на високому рівні, зважаючи на його особливі потреби, викликані його захворюванням. З цією метою, 19.04.2024 року ОСОБА_1 було подано до Провінційного управління у справах населення та громадянства Мерії міста Бурса у Турецькій Республіці заяву про отримання громадянства Турецької Республіки через шлюб відповідно до ст. 16 Закону про громадянство Туреччини № НОМЕР_1 . 07.08.2024 року ОСОБА_1 отримано відповідь Начальника Провінційного управління у справах населення та громадянства № Е-1798 на заяву від 19.04.2024 року № 157586, згідно якої повідомляється, що ОСОБА_1 має надати нотаріально засівдчений переклад рішення суду на турецьку мову, який свідчить про те, що опіка над дитиною від попереднього шлюбу, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 передана його матері. Разом з тим, ОСОБА_1 станом на 21.08.2024 року не володіє таким рішення суду та, відповідно, не має можливості подати його на виконання вимоги. Заявниця зазначає, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ніколи не виникало спору щодо визначення місця проживання дитини, ОСОБА_4 , за усною згодою батька, дитину під опіку та піклування взяла матір та здійснює таку опіку по сьогоднішній день, відповідного судового рішення не було винесено. Наразі ж визначити місце проживання дитини, ОСОБА_4 разом з матір`ю, ОСОБА_1 також не вбачається за можливе у зв`язку з тим, що батько дитини помер, спір відсутній, відповідно, відсутні підстави для звернення до суду з вимогою про визначення місця проживання дитини з матір`ю. Разом з тим, у разі неподання ОСОБА_1 нотаріально засвідченого перекладу рішення суду на турецьку мову, який свідчить про те, що опіка над дитиною від попереднього шлюбу, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 передана його матері, у заяві про набуття громадянства Туреччини буде відмовлено. З огляду на викладене, виникла необхідність у зверненні до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є єдиним законним представником (опікуном) свого неповнолітнього сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку ст. 315 ЦПК України для подальшого подання ухваленого за результатом розгляду такої заяви, рішення на території Турецької Республіки із належною їх легалізацією. Відсутність зазначених документів позбавить ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина, ОСОБА_4 можливості оформлення громадянства Турецької Республіки для подальшого безперешкодного перебування, проживання на території цієї країни та користування всіма соціальними благами та правами

Ухвалою Верховного Суду від 27.08.2024 року у справі №990SCCV/82/24 підсудність заяви ОСОБА_1 про встановлення факту здійснення опіки матір`ю над неповнолітньою дитиною визначено Центральному районному суду м.Миколаєва.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2024 року дану заяву передано на розгляд судді Черенковій Н.П.

Ухвалою суду від 09.09.2024 року відкрито окреме провадження, призначено судове засідання.

Ухвалою суду від 27.01.2025 року замінено Миколаївський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, а також роз`яснено право на уточнення вимог, з врахуванням позиції ВП ВС щодо встановлення факту одноосібного виховання дитини.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Коваль Я.Ю. вимоги заяви підтримали в повному обсязі, також вказали, що встановлення факту необхідний для отримання заявницею громадянства Туреччини, а оскільки в даній справі відсутній спір то вона підлягає розгляду в порядку окремого провадження.

Представник Органу опіки та піклування - Батовська Ю.В. зазначила, що підтвердження факту самостійного виховання ОСОБА_4 не має юридичних підстав, оскільки опіка над неповнолітніми дітьми встановлюється лише над дітьми позбавленими батьківського піклування, а в даній ситуації є законний представник - мати ОСОБА_1 .

У відповідності до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) зазначено, що:

«104. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

117. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23) зроблено висновок:

«51. Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

52. Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).

53. З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

74. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх».

У частині першій, другій статті 49 ЦК України передбачено, що актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо.

У пункті 1 частини першої статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Розгляду у суді підлягає лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, або в їх задоволенні може бути відмовлено. Положення «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186, пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосується як позовів, які не підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц).

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану, зокрема свідоцтвом про смерть, та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Тобто, факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини одним з батьків у разі смерті іншого презюмується, у зв`язку з чим не потребує підтвердження рішенням суду.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.10.2024 року у справі № 754/2736/24, провадження № 61-6031св24.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що подана ОСОБА_1 заява про встановлення факту самостійного виховання та догляду дитини не підлягає судовому розгляду, а тому провадження у справі підлягає закриттю.

Керуючись ст.ст. 257-258, 260-261, 293-294, 315, 353-355 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту здійснення опіки матір`ю над неповнолітньою дитиною, зацікавлена особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя Н.П. Черенкова