ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 2-526/2004Головуючий у 1-й інстанції Томчук С.В.
Провадження № 22-ц/817/443/25 Доповідач - Хома М.В.
У Х В А Л А

30 травня 2025 р.м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

секретар - Дідух М.Є.

з участю ОСОБА_1 та її представника - адвоката Магдич О.О., представника ОСОБА_2 - адвоката Іщука К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - адвоката Магдич Ольги Олександрівни на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 16 серпня 2004 року, ухвалене суддею Томчук С.В. у цивільній справі №2-526/2004 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2004 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті його батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке складається із домоволодіння, розташованого в АДРЕСА_1 .

Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 16 серпня 2004 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право на спадкове майно, яке належало ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і, яке складається з домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - адвокат Магдич О.О. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити. Вказує, що домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 , не належало одноосібно ОСОБА_5 , а відносилось до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого був ОСОБА_5 та йому належала лише частка цього майна нарівні з усіма іншими членами колгоспного двору. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 також були членами колгоспного двору, мали частку у майні колгоспного двору, однак суд першої інстанції не залучив їх до участі у справі як належних відповідачів. Позивач ОСОБА_2 , зловживаючи своїми процесуальними правами та обов"язками, не повідомив суд про належне коло співвласників домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

У відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Іщук К.В. просить апеляційне провадження у справі закрити, а у випадку розгляду справи в апеляційному провадженні - відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі оскаржуване рішення суду. Вказує, що у матеріалах справи відсутні докази того, що у період з 1988 року по 15 квітня 1991 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були членами колгоспного двору, а також того, що останні в установленому законом порядку та строки подавали заяви про прийняття спадщини. Вважає, що оскаржуваним рішенням суду питання про права, свободи та інтереси скаржників не вирішувалось.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їх представника- адвоката Магдич О.О., які підтримали доводи апеляційної скарги, представника ОСОБА_2 - адвоката Іщука К.В., який заперечив проти задоволення апеляційної скарги та підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, ознайомившись із матеріалами справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Стаття 129 Конституції України встановлює основні засади судочинства, якими, зокрема, є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини 1 цієї статті).

Вказана конституційна норма конкретизована законодавцем у статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», згідно з якою учасники судового процесу та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Отже, реалізація конституційного права на оскарження судового рішення названим Законом ставиться в залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

При цьому, судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

У пункті 3 частини першої статті 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

У постановах Верховного Суду від 01 серпня 2019 року в справі № 412/1277/2012 (провадження № 61-3704св19), від 25 листопада 2020 року у справі № 663/227/13-ц (провадження № 61-360св20), від 10 лютого 2021 року у справі № 328/675/19 (провадження № 61-13416св20) зроблено висновок, що у разі подання апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Предметом заявлених ОСОБА_2 позовних вимог є визнання за ним права власності у порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_5 на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало останньому на підставі свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, виданого 14 вересня 1989 року виконавчим комітетом Шумської районної Ради народних депутатів Тернопільської області.

Суд першої інстанції визнав обґрунтованість таких позовних вимог, заявлених ОСОБА_2 .

Звертаючись із апеляційною скаргою на рішення місцевого суду до апеляційного суду, представник ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - адвокат Магдич О.О. вказувала, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про їх права, оскільки вони були членами колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_5 , тому мають право на частку у будинковолодінні за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, до апеляційної скарги та в процесі судового розгляду у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та їх представник - адвокат Магдич О.О. не надали доказів на підтвердження тієї обставини, що станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були членами колгоспного двору, що знаходиться у АДРЕСА_1 . Відсутні такі докази і в матеріалах справи.

Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями статей 120-127 ЦК Української РСР 1963 року.

Зокрема, згідно з частиною першою статті 120 ЦК Української РСР майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина друга статті 123 цього Кодексу визначала, що розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

15 квітня 1991 року набув чинності Закон України від 07 лютого 1991 року № 697-XII «Про власність», яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме:

а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба);

б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався вказівками по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - Вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - вказівки № 69).

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не довели, що станом на 15 квітня 1991 року вони були членами колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_5 .

Так, свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок АДРЕСА_1 , видане 14 вересня 1989 року виконавчим комітетом Шумської районної Ради народних депутатів Тернопільської області, містить інформацію про те, що зазначений жилий будинок дійсно належить колгоспному двору, головою якого є ОСОБА_5 . Свідоцтво не містить інформації про інших осіб, їх кількість, які є членами колгоспного двору.

Копія чи витяг з погосподарської книги станом на 15 квітня 1991 року апеляційному суду не надані і в матеріалах справи відсутні.

Інформація про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 по АДРЕСА_1 за період з 1988 по 1996 рік відсутня, що підтверджується довідкою Шумської міської ради Тернопільської області, наданою на запит адвоката Іщука К.В.

Із змісту доданої до апеляційної скарги довідки №159 від 24 липня 2024 року, виданої Шумською міською радою Тернопільської області вбачається, що станом на день смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , він проживав та був зареєстрований у АДРЕСА_1 , до складу його сім"ї входили: дружина ОСОБА_4 , 1935 р.н., син ОСОБА_2 , 1962 р.н., невістка ОСОБА_1 , 1966 р.н. та внук ОСОБА_3 , 1988 р.н. Згідно особового рахунку № НОМЕР_1 з погосподарської книги №1 Бриківської сільської ради за 1996-2000 роки, власність - колгоспний двір, голова домогосподарства - ОСОБА_5 .

Акт щодо встановлення факту проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у АДРЕСА_1 від 27 травня 2025 року №38, який складений старостою Онишковецького старостинського округу Шумської міської ради Тернопільської області, колегія суддів оцінює критично, так як даний акт не є належним та достовірним доказом на підтвердження того факту, що станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали у домоволодінні по АДРЕСА_1 та були членами цього колгоспного двору.

Так, зазначений акт містить інформацію про те, що встановити факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 станом на 1991 рік немає можливості у зв"язку з відсутністю погосподарських книг за 1991 рік. Зазначені в акті пояснення сусідів-свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 колегія суддів до уваги не приймає, так як вказані особи не були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Отже, матеріали справи не містять належних та достовірних доказів того, що станом на 15 квітня 1991 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були членами колгоспного двору, головою якого був ОСОБА_5 , та набули право власності на частку у домоволодінні по АДРЕСА_1 .

Крім цього, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не є спадкоємцями ОСОБА_5 .

Належним відповідачем у даній справі була спадкоємець першої черги - дружина спадкодавця ОСОБА_5 - ОСОБА_4 , яка приймала участь у справі.

А тому безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що суд не залучив до участі у справі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як належних відповідачів, що є самостійною підставою для відмови у позові.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 16 серпня 2004 року питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не вирішувалися, а тому апеляційне провадження підлягає закриттю.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 352, 362 ЦПК України ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - адвоката Магдич Ольги Олександрівни на рішення Шумського районного суду Тернопільської області від 16 серпня 2004 року у цивільній справі №2-526/2004 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст ухвали складено 9 червня 2025 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Костів О.З.