Суддя Бабенко Ю. П.
Провадження № 2/644/382/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2025 року Індустріальний районний суд м.Харкова в складі: головуючого - судді Бабенко Ю.П., за участю секретаря Книшенко А.С., представника відповідача Виноградова В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального спеціалізованого підприємства «Харківміськліфт», третя особа- Харківська міська рада, про визнання договору удаваним правочином, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовною заявою, в якій просить визнати договір зберігання № 5 від 04.01.2016 року, укладений між КСП «Харківгорліфт» та ОСОБА_1 , удаваним правочином, за яким приховано справжній правочин про найм житла. В обґрунтування позову зазначив, що за вказаним договором він прийняв приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до акту приймання-передачі. За проханням надати житло було запропоновано укласти такий договір. Пропонувалось укласти такий договір як тимчасове забезпечення прав на житло з подальшим переводом будинку з нежитлового фонду до житлового фонду. Умови договору зберігання, а саме пункти 4.1.2, 4.1.4, 4.1.5 цього договору не притаманні цьому виду договору. За удаваним правочином про зберігання майна приховано правочин про найм житла.

Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про те, що позов підтримує і просить задовольнити, судові засідання просить провести без його участі та ухвалити рішення по справі.

Представник відповідача проти позову заперечує і просить в задоволенні позовних вимог відмовити.

В поданому до суду відзиві представник відповідача зазначив наступне. Позовна заява не містить будь-якого обґрунтування, у чому саме полягає порушення прав або інтересів Позивача внаслідок укладання договору зберігання № 5 від 04.01.2016, як і не містить бачення Позивача щодо того, яким чином визнання вказаного договору удаваним правочином, за яким приховано справжній правочин про найм житла, може хоча б теоретично поновити права Позивача. Зі змісту норм ЦК України вбачається, що зазначені Позивачем порушення, які свідчили б про неналежність даного Договору до договорів зберігання відсутні. Прямої заборони положень договору зберігання, які містять зобов`язання зберігача щодо відшкодування поклажодавцю витрат на комунальні послуги, чиним законодавством не передбачено. Передбачене Договором зберігання відшкодування витрат на комунальні послуги не може слугувати виключною ознакою договору найму житла. Варто звернути окрему увагу і на те, що позивачем (зберігачем) не було безпосередньо укладено договір, в якому б саме йому надавалися комунальні послуги. В свою чергу, Договір передбачає, що зберігач відшкодовує вартість комунальних послуг в період зберігання об`єкту. Водночас доводи позивача про те, що термін «відшкодування» розкрито у статті 623 ЦК України, є нерелевантними з огляду на те, що дана стаття регламентує відносини, що відносяться до відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, та не надає повного та виключного змісту поняття «відшкодування». Названа будівля перебуває у статусі об`єкта нежитлового фонду (про що прямо зазначено у п. 1.1. Договору зберігання) і, відповідно, не може бути предметом договору про найм житла. Надані позивачем докази та наведені аргументи жодним чином не підтверджують, що сторони (у т.ч. і Позивач) мали відповідну спрямованість волі на укладання удаваного правочину та мало місце настання інших прав та обов`язків, ніж ті, які передбачались удаваним правочином. Позивач не розкрив, у чому саме полягала його воля при укладанні удаваного правочину, за яким приховано договір найму житла, та яким чином реалізовувалися сторонами права та обов`язки, притаманні договору найму житла, що виключає можливість задоволення позовних вимог. Фактично Позивач не заперечує факту укладання Договору зберігання № 5 від 04.01.2016, не заперечує факту передання йому нежитлових приміщень за цим договором та не заперечує факту виконання ним умов Договору про відшкодування вартості комунальних послуг. На підставі викладеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову, в тому числі у зв`язку з пропуском строків позовної давності.

Представник третьої особи - Харківської міської ради в поданих до суду письмових поясненнях просить відмовити в позові, розгляд справи просить проводити у його відсутність. В письмових поясненнях зазначив, що що Договір зберігання № 5 від 04.01.2016 укладено у письмовій формі, підписано сторонами, що відповідає приписам статей 207, 208 ЦК України; погоджено всі умови договору та досягнуто згоди щодо виконання умов останнього. Договір зберігання № 5 від 04.01.2016 укладено з метою збереження «Зберігачем» переданих йому нежитлових приміщень, при цьому умовами вказаного договору не передбачено, ані можливість проживання у переданих приміщенням, ані внесення плати за таке проживання. Позивачем не надано доказів порушення його права, за захистом якого він звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає таке порушення. Більше того, ОСОБА_1 з моменту укладення 04.01.2016 договору зберігання № 5 з власної волі більше ніж 9 років свідомо його виконував.

Розгляд даної справи проводиться за правилами загального позовного провадження.

Судом встановлено, що 04.01.2016 року між «Зберігачем» ОСОБА_1 з однієї сторони та «Поклажодавцем» Комунальним спеціалізованим підприємством «Харківгорліфт» в особі директора Топчія Олексія Олександровича, який діє на підставі Статуту, з іншої сторони, укладено Договір зберігання № 5 щодо приміщень загальною площею 42,45 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 1.1. вказаного Договору, Договір укладається з метою схоронності нежитлових приміщень у належному технічному стані, недопущення їх руйнування та розграбування. Предметом Договору є збереження «Зберігачем» переданих йому нежитлових приміщень. Перелік приміщень описується в Акті приймання-передачі, що є невід`ємною частиною цього Договору.

Згідно з п. 2.1. вказаного Договору, «Поклажодавець» передає приміщення загальною площею 42,45 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 відповідно до Акту приймання-передачі (за описом), не пізніше від дати зазначеної в п. 2.2.1. цього Договору.

Відповідно до п. 3.2. вказаного Договору, «Поклажодавець» має право: на відшкодування витрат «Поклажодавця» за споживання комунальних та інших послуг «Зберігачем»; у випадку погіршення стану переданих приміщень через неправильну їх експлуатацію «Зберігачем» або невиконання умов Договору, «Поклажодавець» виступає з ініціативою про розірвання Договору.

Пунктом 4.1 вказаного Договору встановлено, що «Зберігач» зобов`язаний: «Зберігач», який прийняв на зберігання нерухоме майно, несе відповідальність за зберігання такого майна; витрати, пов`язані з утриманням майна несе «Зберігач»; «Зберігач» зобов`язається відшкодовувати «Поклажодавцю» витрати за споживання комунальних та інших послуг; протягом 10 днів з моменту ухвалення рішення про ліквідацію, банкрутство Зберігача, припинення дії чи розірвання Договору, Зберігач повертає відповідно до Акту приймання передачі приміщення Поклажодавцю та зобов`язаний відшкодувати витрати за споживання комунальних та інших послуг.

Відповідно п. 5.1. вказаного Договору, за невиконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України і даним Договором.

Згідно п. 6.1. вказаного Договору даний договір припиняє свою дію за вимогою Поклажодавця. Вимога про припинення договору направляється Зберігачу не пізніше десятиденного строку до запланованої дати припинення договору.

Згідно акту приймання-передачі від 04.01.2016 року, «Зберігач» ОСОБА_1 прийняв на зберігання приміщення загальною площею 42,45 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно матеріалів цивільної справи №644/3690/23, рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 24.10.2024 року було розірвано договір зберігання №5 від 04.01.2016 року, укладений між Комунальним спеціалізованим підприємством «Харківгорліфт» та ОСОБА_1 . Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити від особистих речей нежитлові приміщення загальною площею 42,45 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального спеціалізованого підприємства «Харківгорліфт» заборгованість за спожиту теплову енергію та судовий збір.

Постановою Харківського апеляційного суду від 01.04.2025 року рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 24.10.2024 року в частині вимог про стягнення заборгованості за комунальні послуги скасовано і в цій частині вимог відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно ч. 1 ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Частиною першою ст. 937 ЦК України передбачено, що договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу. Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання. Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Відповідно ч. 2 ст. 938 ЦК України, якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків.

Суд бере до уваги, що Договір зберігання № 5 від 04.01.2016 року укладено у письмовій формі, підписано сторонами, що відповідає приписам статей 207, 208 ЦК України. В договорі зберігання зазначено предмет договору, порядок передачі майна та строки його зберігання, права та обов`язки сторін договору, відповідальність сторін, строк дії та умови розірвання договору, особливі умови договору.

Суд висновує, що при укладанні Договору зберігання № 5 від 04.01.2016 року між сторонами договору було погоджено всі істотні умови договору зберігання вказаного вище майна та досягнуто згоди щодо виконання умов останнього.

Надані суду докази свідчать про вільне волевиявлення сторін по справі на укладення саме договору зберігання вказаних вище нежитлових приміщень. Позивач підписав акт і прийняв вказана вище майно на зберігання, тривалий час його зберігав. Позивачу по справі було достовірно відомо, що приміщення за вказаною вище адресою є нежитловими. Бажання позивача в майбутньому, після укладення договору зберігання перевести будинок з нежитлового фонду до житлового фонду, не свідчить про те, що у сторін по справі не було дійсних намірів на укладення договору зберігання.

Суд враховує і те, що з часу укладення 04.01.2016 року вказаного вище договору зберігання приміщень, позивач не оспорював зазначений договір, і лише 21.11.2024 року, тобто після ухвалення рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 24.10.2024 року про розірвання договору зберігання №5 від 04.01.2016 року, звернувся до суду з даним позовом.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що у його випадку за удаваним правочином про зберігання майна приховано інший правочин найм житла.

Відповідно до ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об`єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом.

Згідно ст.812 ЦК України предметом договору найму житла можуть бути помешкання, зокрема квартира або її частина, житловий будинок або його частина. Помешкання має бути придатним для постійного проживання у ньому.

Позивачу по справі було достовірно відомо, що приміщення за вказаною вище адресою не є житловими, а тому не можуть бути предметом договору найму житла.

В договорі зберігання № 5 від 04.01.2016 року не зазначені обов`язки наймача житла, передбачені ст.815 ЦК України, не передбачено можливість проживання у переданих приміщеннях, внесення плати за таке проживання (ст.816, 817, 820 ЦК України).

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що при укладанні між сторонами договору зберігання № 5 від 04.01.2016 року між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із зберіганням майна, а не з найму житла. Укладаючи договір зберігання № 5 від 04.01.2016 року сторони не мали мети приховати інший правочин. Відсутні докази, які б свідчили про намір сторін укласти договір найму житла, а не договір зберігання.

Посилання позивача на те, що умови договору зберігання, а саме пункти 4.1.2, 4.1.4, 4.1.5 цього договору не притаманні цьому виду договору, не заслуговують на увагу. Так, вимогами ст.950 ЦК України передбачено відповідальність зберігача за втрату або пошкодження речі. Статтею 947 ЦК України передбачено витрати зберігача на зберігання речі. Статтею 944 ЦК України передбачена можливість зберігача користуватися річчю, переданою на зберігання. З огляду на таку можливість, сторони правочину могли узгодити відшкодування витрат за споживання послуг, оскільки для збереження вказаного майна необхідно споживання певних послуг. Інші доводи позивача не спростовують зазначені вище висновки суду.

Беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання договору зберігання № 5 від 04.01.2016 року удаваним правочином, за яким приховано правочин щодо найму житла, а тому в задоволенні позовних вимог суд відмовляє.

Керуючись ст.ст.202, 203, 235, 626, 628, 638, 81, 812, 815-817, 820, 936-938 ЦК України, ст.ст.10-13, 76-81,141, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, - суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комунального спеціалізованого підприємства «Харківміськліфт», третя особа- Харківська міська рада, про визнання договору зберігання № 5 від 04.01.2016 року, укладеного між КСП «Харківгорліфт» та ОСОБА_1 , удаваним правочином, за яким приховано справжній правочин про найм житла, - ВІДМОВИТИ.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення. Повне судове рішення складено 06.06.2025 року.

Суддя: