Справа № 134/2294/23
Провадження № 22-ц/801/800/2025, 22-ц/801/869/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кантониста О. О.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 рокуСправа № 134/2294/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів: Сала Т. Б., Шемети Т. М.,

за участю секретаря судового засідання Луцишина О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Вінницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства, прокуратури та суду,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником адвокатом Тетевою-Родюк Іриною Олександрівною, та за апеляційною скаргою Вінницької обласної прокуратури на рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 січня 2025 року (повний текст якого складений 06 лютого 2025 року), та за апеляційною скаргою Вінницької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України на додаткове рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2025 року (повний текст якого складений 24 лютого 2025 року), ухвалені у цій справі у с-щі Крижопіль суддею цього суду Кантонистою О.О.,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), Вінницької обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області (далі - ГУНП у Вінницькій області) про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства, прокуратури та суду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що 08.08.2017 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР) органом досудового розслідування внесено відомості за № 0000273 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 354 КК України. 08.01.2019 року слідчим СУ ГУНП у Вінницькій області Карпенком Є.О. до ЄРДР внесено відомості про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, за № 0000016.

У подальшому вказані кримінальні провадження було об`єднано в одне провадження.

11.01.2019 року слідчим СУ ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції Карпенком Є.О. повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України.

28.07.2020 року начальником відділу прокуратури Вінницької області Багрієм Є.А. затверджено обвинувальний акт у вказаному кримінальному провадженні та направлено його для розгляду до Крижопільського районного суду Вінницької області.

09.12.2020 року вироком Крижопільського районного суду Вінницької області у справі № 134/1199/20 визнано ОСОБА_1 невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ст. 356 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діях обвинуваченої є склад кримінального правопорушення.

13.06.2022 року вироком Вінницького апеляційного суду вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 09.12.2020 року скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 356 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Також за цим вироком ОСОБА_1 звільнено від призначеного судом покарання на підставі ч. 5 ст. 74 та ст. 49 КК Україниу зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

08.06.2023 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду вирок Вінницького апеляційного суду від 13.06.2022 року щодо ОСОБА_1 скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

За таких обставин, позивач вказала, що вона незаконно перебувала під слідством та судом 52 місяці 28 днів.

Так, у зв`язку із неправомірними діями правоохоронних органів, органів прокуратури та суду в рамках кримінального провадження у позивача було здійснено виїмку документів, накладено арешт на майно, відносно неї застосовувався привід, оголошувався її розшук, Вінницький апеляційний суд ухвалив незаконне рішення, яким визнав її винною у вчиненні кримінального правопорушення. Усе вказане призвело до неабиякого стресу, у позивача погіршилися нормальні життєві зв`язки, а негативні емоції та переживання вплинули на її душевний спокій і стан здоров`я.

За результатами призначеної судом експертизи, відповідно до висновку експерта № СЕ-19/102-24/7347-ПС від 09.10.2024 року встановлено, що ситуація, пов`язана з досудовим розслідуванням та судовим розглядом кримінального провадження № 0000273 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та її засудженням за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, є психотравмувальною для неї ( ОСОБА_1 ). Органами досудового розслідування, прокуратурою та судом завдані ОСОБА_1 страждання (моральна шкода). Можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 становить 67,5 мінімальних заробітних плат, розмір яких установлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду (або у грошовому еквіваленті на момент складання висновку експерта 540 000 грн).

За таких обставин та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, яка надійшла до суду 15.11.2024 року, позивач просила стягнути з Державного бюджету України на її користь моральну шкоду в розмірі 540 000 грн та здійснити розподіл судових витрат.

27.01.2025 року рішенням Крижопільського районногосуду Вінницької області вищевказаний позов задоволено частково. Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 450 000 грн на відшкодування моральної шкоди. В решті позову відмовлено. Судові витрати по сплаті судового збору віднесено на рахунок держави. Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з проведенням судової психологічної експертизи у даній справі, в розмірі 17 038,23 грн.

31.01.2025 року представником позивача ОСОБА_1 адвокатом Тетевою-Родюк І.О. направлено до суду заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу, в якій вона просила стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу під час розгляду даної справи у суді першої інстанції у розмірі 56 100 грн.

14.02.2025 року додатковим рішенням Крижопільського районного суду Вінницької області заяву представника позивача ОСОБА_1 адвоката Тетевої-Родюк І.О. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково. Стягнено з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції, в розмірі 46 563 грн. У задоволенні решти заяви відмовлено.

Не погодившись із основним ухваленим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Тетеву-Родюк І.О., подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в частині визначення розміру моральної шкоди, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції не врахував висновок експерта від 09.10.2024 року № СЕ-19/102-24/7347-ПС, яким встановлено можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 у розмірі 540 000 грн, та визначений судом розмір моральної шкоди є недостатнім для відшкодування завданої позивачу шкоди.

На вказану апеляційну скаргу від ГУНП у Вінницькій областінадійшов відзив, в якому представник просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, як законне та обґрунтоване, - без змін.

Також до апеляційного суду від Вінницької обласної прокуратури надійшла апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції від 27.01.2025 року та на додаткове рішення суду першої інстанції від 14.02.2025 року, в якій представник прокуратури просить їх скасувати, посилаючись на незаконність та необґрунтованість, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач не вказала та не довела належними доказами якої моральної шкоди вона зазнала внаслідок ухвалених судами рішень та їх реалізації, у чому вона полягала, який безпосередній зв`язок має із застосованими обмеженнями.

Представник прокуратури також наголошує, що всі процесуальні дії органу досудового розслідування вчинені під судовим контролем, на підставі рішень слідчих суддів, які позивач не оскаржувала, та які набрали законної сили, отже скаржник вважає, що позивачем не доведено в чому саме полягала незаконність дій органів досудового розслідування та прокуратури.

Що стосується стягнених судових витрат на правничу допомогу на користь позивача додатковим рішенням суду, то представник прокуратури вказує, що заявлений розмір витрат на оплату адвоката є неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом послуг та робіт.

Від представника ОСОБА_1 адвоката Тетевої-Родюк І.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу Вінницької обласної прокуратури, в якому адвокат Тетева-Родюк І.О. просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, мотивуючи це тим, що вся та кількість дій, які були застосовані до ОСОБА_1 , які були зазначені відповідачем у відзиві, свідчить лише про те, що такі дії (примусовій привід, арешт майна, оголошення у розшук, виїмка документів тощо) були застосовані до невинної особи, що свідчить про те, що всі ці дії були незаконними, такими, що спричинили моральну шкоду невинній особі.

Між тим, не погоджуючись із ухваленим додатковим рішенням суду першої інстанції від 14.02.2025 року, ДКСУподала апеляційну скаргу та, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Тетевої-Родюк І.О. про ухвалення додаткового рішення відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, представник ДКСУ зазначає, що місцевий суд, всупереч вимогам ст. 141 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету України. Також зауважує, що Державний бюджет України (за жодною бюджетною програмою) не передбачає асигнувань для виплати судових витрат і витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі.Отже, скаржник вважає, що судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконане.

На адресу апеляційного суду від Вінницької обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу ДКСУ, в якому представник прокуратури просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

В заперечення проти вказаної апеляційної скарги зазначив, що не погоджується із доводами ДКСУ стосовно того, що у даній справі розподіл судових витрат повинен відбуватись між сторонам, оскільки зауважує, що у справах про стягнення на користь громадян судових витрат у справі про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів досудового слідства, прокуратури та суду, то такі витрати підлягають стягненню за рахунок коштів Державного бюджету України.

Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, доходить наступних висновків.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду та додаткове рішення суду першої інстанції відповідають цим вимогам.

Судом встановлено, що 08.08.2017 року органом досудового розслідування внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000273 про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України (том 1 а.с. 60).

11.10.2018 року ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області в рамках кримінального провадження № 0000273 за клопотанням слідчого СУ ГУНП у Вінницькій області капітана поліції Карпенка Є.О. накладено арешт на нежитлову будівлю - молочний павільйон, загальною площею 326 кв. м. який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , у вигляді заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії, укладення угод щодо передачі, продажу, відчуження вказаного об`єкту (том 1 а.с. 64-66).

08.01.2019 року слідчим СУ ГУНП у Вінницькій області Карпенком Є.О. до ЄРДР внесено відомості за № 0000016 про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. У подальшому кримінальні провадження № 0000273 та № 0000016 було об`єднано в одне провадження (том 1 а.с. 61-62).

11.01.2019 року слідчим СУ ГУНП у Вінницькій області капітаном поліції Карпенком Є.О. повідомлено про підозру ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України (том 1 а.с. 47-50).

Ухвалами слідчих суддів Вінницького міського суду Вінницької області від 26.03.2019 року та 07.06.2019 року було відмовлено у задоволенні клопотання слідчого СУ ГУНП у Вінницькій області капітана поліції Карпенка Є.О. про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо підозрюваної ОСОБА_1 (том 1 а.с. 67-71)

28.07.2020 року начальником відділу прокуратури Вінницької області Багрієм Є.А. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до ЄРДС 08.08.2017 за № 0000273, про обвинувачення ОСОБА_1 у вчинені кримінального проступку, передбаченого ст. 356 КК України (том 1 а.с. 52-58).

09.12.2020 року вироком Крижопільського районного суду Вінницької області у справі № 134/1199/20 визнано ОСОБА_1 невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ст. 356 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з недоведеністю, що в діях обвинуваченої є склад кримінального правопорушення (том 1 а.с. 14-22).

13.06.2022 року вироком Вінницького апеляційного суду вирок Крижопільського районного суду Вінницької області від 09.12.2020 року скасовано та ухвалено новий вирок, яким ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ст. 356 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. Також за цим вироком ОСОБА_1 звільнено від призначеного судом покарання на підставі ч. 5 ст. 74 та ст. 49 КК Україниу зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності (том 1 а.с. 23-33).

08.06.2023 року постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду вирок Вінницького апеляційного суду від 13.06.2022 року щодо ОСОБА_1 скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення (том 1 а.с. 34-46).

Висновком експерта № СЕ-19/102-24/7347-ПС від 09.10.2024 року встановлено, що ситуація, пов`язана з досудовим розслідуванням та судовим розглядом кримінального провадження № 0000273 за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності та її засудженням за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, є психотравмувальною для неї ( ОСОБА_1 ). Органами досудового розслідування, прокуратурою та судом завдані ОСОБА_1 страждання (моральна шкода). Можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 становить 67,5 мінімальних заробітних плат, розмір яких установлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду (або у грошовому еквіваленті на момент складання висновку експерта 540 000 грн) (том 2 а.с. 79-88).

На підтвердження розміру оплачених позивачем ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу надано наступні докази: договір про надання правової допомоги від 18.10.2023 року; додаткову угоду № 1 від 08.10.2024 року про продовження дії договору про надання правової допомоги від 18.10.2023 року; платіжні інструкції про оплату адвокату гонорару на загальну суму 56 100 грн (том 2 а.с. 200-206).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції вважав, що позивач безпідставно перебувала під слідством органів досудового слідства, прокуратури і суду, у результаті незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду зазнала моральних страждань, що призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір моральної шкоди, яку необхідно стягнути із відповідачів, суд виходив із того, що головним завданням компенсації є відшкодування моральних страждань, а не безпідставне збагачення особи, отже виходячи з обсягу заподіяної позивачці шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням під слідством і судом, місцевий суд дійшов висновку, що розумним, справедливим та достатнім розміром відшкодування завданої моральної шкоди є 450 000 грн, що в свою чергу перевищує мінімальний гарантований розмір встановлений законом, а саме 423 226 грн (52 місяці 28 днів х 8000 грн).

При ухваленні додаткового рішення, суд першої інстанції зазначив, що вказаний у позовній заяві орієнтовний розмір судових витрат, які позивач очікувала понести у зв`язку з розглядом справи, в сумі 13 200 грн, в силу ч. 3 ст. 134 ЦПК України, не обмежує її у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Зважаючи на складність справи, а саме, предмет доказування, необхідність збору доказів, складність застосування норм права, обсягу заяв по суті справи та інших процесуальних документів, які були подані адвокатом Тетевою-Родюк І.О. у даній справі, враховуючи ціну позову, беручи до уваги значення справи для позивача, суд вважав, що заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу в розмірі 56 100 грн відповідають критеріям реальності, співмірності та є обґрунтованими. Дані витрати документально підтверджені та доведені.

Водночас, враховуючи, що позов задоволено частково (83 % від заявленої суми), з урахуванням п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд дійшов висновку, що витрати позивача ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді першої інстанції підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто у сумі 46 563 грн (56 100 грн х 83 %).

Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Згідно із п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації.

Моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Статтею 130 КПК України встановлено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. п. 1, 3, 4 і 5 ст. 3 вказаного Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду»).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини від 12.07.2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Отже, у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Такі висновки викладені Верховним Судом у постанові від 17.01.2020 року у справі № 366/2027/18.

Відповідно до положень Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» з 01 січня 2025 року мінімальну заробітну плату встановлено на рівні 8 000 грн на місяць.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок, що «моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року з відповідними змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховується стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

За таких обставин, враховуючи час перебування позивача під слідством та судом, що призвело до істотних та вимушених змін у її житті, ступінь та глибину душевних страждань, обсяг моральної шкоди, завданої внаслідок такого перебування та в результаті закриття провадження у зв`язку із встановленням відсутності в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, апеляційний суд вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що розумним, справедливим та достатнім розміром відшкодування завданої моральної шкоди є 450 000 грн, що в свою чергу перевищує мінімальний гарантований розмір встановлений законом.

При цьому, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції не врахував висновок експерта від 09.10.2024 року № СЕ-19/102-24/7347-ПС, яким встановлено можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 у розмірі 540 000 грн, та визначений судом розмір моральної шкоди є недостатнім для відшкодування завданої позивачу шкоди, то колегія суддів вважає їх безпідставними, з огляду на таке.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2022 року у справі № 372/1652/18 зазначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування, незалежно від наявності висновку психолога, суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості.

Висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків (ч. 1, 2, 7 ст. 102 ЦПК України).

Таким чином, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд не взяв до уваги висновок експерта, яким встановлено можливий розмір грошової компенсації за завдані страждання (моральну шкоду) ОСОБА_1 у розмірі 540 000 грн, оскільки суд визначив розмір моральної шкоди, керуючись принципами розумності, справедливості та співмірності, при цьому визначення розміру моральної шкоди віднесено саме до повноважень суду, а не експерта.

Між тим, у своїй апеляційній скарзі представник Вінницької обласної прокуратури, зокрема посилається на те, що позивач не вказала та не довела належними доказами якої моральної шкоди вона зазнала внаслідок ухвалених судами рішень та їх реалізації, у чому вона полягала, який безпосередній зв`язок має із застосованими обмеженнями.

Однак такі доводи не можна визнати обґрунтованими з огляду на таке.

У постанові від 13.05.2022 року у справі № 210/1137/19-ц Верховний Суд вказав: «Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону, є вичерпним.

Закриття кримінального провадження можливе лише при наявності хоча б однієї з підстав, вичерпний перелік яких міститься в Законі. Ці підстави можна поділити на такі групи: 1) реабілітуючі; 2) нереабілітуючі.

Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.

До реабілітуючих підстав належать: 1) встановлена відсутність події кримінального правопорушення (п. 1 ч. 1 ст. 284 КПК). 2) встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК). 3) невстановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпання можливості їх отримати (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК).

Закриття кримінального провадження з реабілітуючої підстави можливе за умови, якщо в ході розслідування встановлені як сам факт вчиненого діяння, так і наявність у ньому складу кримінального правопорушення, але немає достатніх доказів, що вказують на вчинення цього діяння саме підозрюваним.

При цьому, висновок про непричетність особи до вчинення кримінального правопорушення може бути зроблений у результаті: а) достовірного встановлення невинуватості підозрюваного (обвинуваченого) (наприклад, при підтвердженні його алібі); б) вичерпання можливостей для збирання додаткових доказів і тлумачення сумнівів щодо винуватості, які не можуть бути усунуті, на його користь згідно з принципом презумпції невинуватості.

Незалежно від того, яка з наведених обставин призвела до закриття кримінального провадження на цій підставі, таке рішення повністю реабілітує особу і не дає приводу вважати її залишеною під підозрою.».

За таких обставин, у ОСОБА_1 виникло право на відшкодування моральної шкоди, оскільки кримінальне провадження стосовно неї закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку із встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення, тобто через реабілітуючі обставини.

Враховуючи, що право на відшкодування шкоди у громадянина, який був незаконно засуджений судом, виникає у випадку повної його реабілітації, а закриття кримінального провадження у зв`язку із встановленою відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення є реабілітуючою обставиною та виправдовує особу, яка вчинила діяння, тому є підставою для відшкодування моральної шкоди за рахунок держави.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази та встановивши, що позивач незаконно перебувала під слідством і судом 52 місяці 28 днів, внаслідок чого їй заподіяно моральну шкоду, дійшов правильного висновку про те, що позивач набула право на відшкодування завданої моральної шкоди, у зв`язку із закриттям кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

У скарзі Вінницької обласної прокуратури також містяться доводи про те, що всі процесуальні дії органу досудового розслідування вчинені під судовим контролем, на підставі рішень слідчих суддів, які позивач не оскаржувала, та які набрали законної сили, отже скаржник вважає, що позивачем не доведено в чому саме полягала незаконність дій органів досудового розслідування та прокуратури.

Наведені доводи відхиляються апеляційним судом, оскільки закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконних дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 року у справі № 641/8857/17, а також підтриманий Верховним судом у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 19.02.2024 року у справі № 755/6062/22.

Таким чином, посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 та Вінницької обласної прокуратури на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції від 27.01.2025 року в оскаржуваній частині не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи та правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України такі апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а вказане рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - без змін.

Що стосується оскарження додаткового рішення суду від 14.02.2025 року, то колегія суддів вказує на наступне.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02.07.2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 28.12.2020 року у справі № 640/18402/19 (провадження № К/9901/27657/20).

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд має пересвідчитись що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідають критерію реальності таких витрат. Також суд має врахувати розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони.

Щодо співмірності витрат на правову допомогу слід також ураховувати позицію Верховного Суду від 01.09.2020 року у справі № 640/6209/19, відповідно до якої розмір відшкодування судових витрат повинен бути співмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Матеріалами справи, зокрема договором про надання правової допомоги від 18.10.2023 року та додатковою угодою № 1 від 08.10.2024 року про продовження дії договору про надання правової допомоги від 18.10.2023 року дійсно підтверджується факт отримання ОСОБА_1 послуг адвоката Тетевої-Родюк І.О.

Так, дослідивши заяву про ухвалення додаткового рішення, надані заявником докази, ступінь складності справи, детальний опис виконаних адвокатом робіт, виходячи з критеріїв дійсності, обґрунтованості, розумності і співмірності відповідно до ціни позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заявлені до відшкодування витрати на правничу допомогу відповідають критеріям реальності, співмірності та документально підтверджені.

Отже, доводи апеляційної скарги Вінницької обласної прокуратури про те, що заявлений позивачем розмір витрат на оплату адвоката є неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом послуг та робіт, є безпідставними.

При цьому, як також вірно вказано судом першої інстанції, враховуючи часткове задоволення позовних вимог (83 %), керуючись п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, витрати позивача ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу при розгляді справи в суді першої інстанції підлягають стягненню пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Разом з тим, оскаржуючи додаткове рішення суду першої інстанції, представник ДКСУ посилався на те, що місцевий суд, всупереч вимогам ст. 141 ЦПК України, не здійснив розподіл судових витрат між сторонами, натомість без жодної правової підстави стягнув судові витрати з Державного бюджету України. Також зауважив, що Державний бюджет України (за жодною бюджетною програмою) не передбачає асигнувань для виплати судових витрат і витрат на правничу допомогу адвоката у цивільній справі.Отже, скаржник вважає, що судове рішення про стягнення коштів, без встановлених бюджетних призначень законом про Державний бюджет України на відповідний рік, не може бути виконане.

Наведені твердження скаржника суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Положенням ст. 56 Конституції України визначено, що шкоду, завдану органом державної влади чи його посадовими і службовими особами, відшкодовує саме держава.

За змістом ч. 2 ст. 2 ЦК України одним із учасників цивільних відносин є держава Україна. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч. 1 ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). За змістом ст. 173 ЦК України, яка має назву «Представники держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад», у випадках і в порядку, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, від імені держави за спеціальними дорученнями можуть виступати органи державної влади.

Отже, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі № 5023/10655/11, від 21.08.2019 року у справі № 761/35803/16-ц).

Органи державної влади є частиною апарату держави, виконують виключно її завдання та функції, представляють державу у правовідносинах, для участі в яких наділені відповідними повноваженнями та належними державі матеріальними засобами, зокрема і коштами.

Враховуючи положення наведених вище норм матеріального права, правових висновків Великої Палати Верховного Суду, апеляційний суд вважає, що стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу може бути здійснено за рахунок держави Україна, яку у цій справі представляли компетентні органи, тобто безпосередньо з Державного бюджету України.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.01.2024 року у справі № 193/1132/22.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, розмір яких визначено пропорційно розміру задоволених позовних вимог, безпосередньо з Державного бюджету України.

Відтак, оскільки доводи апеляційних скарг про порушення судом першої інстанції норм процесуального права при ухваленні додаткового рішення не містять обґрунтованих посилань на такі порушення, що б призвели до неправильного вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу, тому, з огляду на положення ст. 375 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення і такі апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення.

Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки усі подані апеляційні скарги залишені без задоволення, то судові витрати, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, необхідно віднести за рахунок осіб, які подали апеляційні скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , Вінницької обласної прокуратури та Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 27 січня 2025 року та додаткове рішення Крижопільського районного суду Вінницької області від 14 лютого 2025 року без змін.

Понесені скаржниками, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, судові витрати залишити за ними.

Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді: Т. Б. Сало

Т. М Шемета