Провадження 4-с/127/25/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря судового засідання Остапенко І.В.,

заявника ОСОБА_1 ,

адвоката заявника Верещака В.М.,

адвоката стягувача Корченюка А.В.,

державного виконавця Дзюбенка С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця Третього відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Дзюбенка Сергія Миколайовича.

Ухвалою суду від 07.05.2025 вищевказану скаргу було прийнято до розгляду, однак вирішено розглянути заяву адвоката заявника про поновлення пропущеного строку звернення до суду із скаргою в судовому засіданні з ухваленням відповідного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 4471 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Скаргу на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод (п. «а» ч. 1 ст. 449 ЦПК України, ч. 5 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Із скарги вбачається, що заявник просить поновити йому пропущений строк звернення до суду із скаргою, у зв`язку із тим, що такий пропущено ним з поважних причин.

Судом при прийнятті до розгляду даної скарги було враховано, що право на звернення до суду є строковим, однак не завжди державний виконавець здійснює передбачену відповідним законом дію або приймає постанову у виконавчому провадженні у визначений строк. У такому разі слід керуватися тим, чи зазначений в законі строк здійснення певної дії державним виконавцем, чи ні. Якщо ж обов`язок державного виконавця здійснити певну дію прямо передбачено законом, але строки її вчинення не зазначені, то бездіяльність державного виконавця може бути оскаржена в будь-який час, коли особа прийде до висновку, що ця бездіяльність порушує її права чи свободи, оскільки правопорушення є триваючим.

Тому, при вирішенні питання про прийняття скарги до розгляду, судом звернуто увагу на те, що пропуск строків звернення до суду із скаргою, які визначаються як процесуальні строки, не є підставою для відмови у прийнятті скарги, оскільки вони можуть бути поновлені судом за наявності поважних причин і на них поширюються правила ст. 127 ЦПК України.

Заявник/боржник та його адвокат в судовому засіданні зазначили, що до ознайомлення 26.02.2025 із матеріалами виконавчого провадження № 69351212 боржник не був обізнаний із винесенням державним виконавцем оскаржуваної постанови і наявністю даного виконавчого провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копія постанови про відкриття виконавчого провадження повинна була надіслана виконавцем сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її винесення рекомендованим поштовим відправленням за адресами, зазначеними у виконавчому документі.

З матеріалів виконавчого провадження № 69351212, наданих державним виконавцем на виконання вимог ухвали суду від 07.05.2025, вбачається наявність супровідного листа про направлення державним виконавцем Третього відділу державної виконавчої служби у місті Вінниці Центрального-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Дзюбенком С.М. на адресу заявника оскаржуваної постанови. Однак, матеріали виконавчого провадження не містять доказів направлення оскаржуваної постанови боржнику рекомендованим поштовим відправленням, доказів вручення такого поштового відправлення або його повернення на адресу відправника із відповідними відмітками.

Отже, вищевказані твердження заявника/боржника державним виконавцем спростовані не були. Докази виконання державним виконавцем положень ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» суду не надано.

З матеріалів виконавчого провадження № 69351212 вбачається ознайомлення боржника із ними лише 26.02.2025. Іншого матеріали справи, зокрема, не містять.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2022 року по справі № 761/38464/20 зазначено, що «перебіг десятиденного строку для оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця починається з наступного дня після настання події, з якою пов`язано його початок, тобто після фактичної або можливої обізнаності особи про порушення її прав і свобод».

Відповідно до ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Таким чином, у відповідності до положень ст. 124 ЦПК України, строк на вчинення процесуальної дії закінчився 10.03.2025.

Із скаргою адвокат заявника звернувся до суду 13.03.2025

Отже, заявником пропущено строк звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця.

Однак, згідно із ч. 2 ст. 449 ЦПК України пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

Вищевказане положення узгоджується із нормами ст. 127 ЦПК України.

Поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для заявника подати у встановлений законом строк скаргу до суду. Це також ті обставини, що вказують на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості вчинення процесуальних дій у визначених законом строк, що виникли об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк.

Крім того, поважність причин пропущеного строку для подання скарги пов`язана не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів, за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на заявника.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст. 89 ЦПК України дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У Рішенні по справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03 ЄСПЛ зазначено: «Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі Golder v. the United Kingdom від 21 лютого 1975 року, Серія А N 18, п. 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення у справі Guerin v. France від 29 липня 1998 року, Reports of Judgments and Decisions 1998-V, p. 1867, § 37). Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року).

Судом прийнято до уваги, що заявник був обізнаний про ухвалення судом рішення у справі № 127/23683/16-ц про стягнення з нього заборгованості, про постановлення судом ухвали про видачу дублікату виконавчого листа, постанова про відкриття виконавчого провадження за яким є предметом оскарження. Однак, виходячи із строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, визначених Законом України «Про виконавче провадження», про що зауважили заявник та його адвокат в судовому засіданні, боржник обґрунтовано вважав, що строк пред`явлення до виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 сплив, а із заявою про поновлення пред`явлення виконавчого листа до виконання стягувач не звертався.

Посилання адвоката стягувача та державного виконавця на звернення до суду ОСОБА_1 із заявою про визнання солідарного божника ОСОБА_2 безвісно відсутнім, яка перебувала в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області (справа № 127/8089/23), як на доказ обізнаності про наявність виконавчого провадження № 69351212, є необґрунтованими й безпідставними.

Як вбачається із рішення суду у вищевказаній цивільній справі від 15.05.2024, доступного публічно в ЄДРСР, а також пояснень наданих боржником та державним виконавцем в засіданні, з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 також було стягнуто заборгованість за ще одним рішенням суду, на виконання якого було відкрито виконавче провадження № 43662777, з метою зупинення якого й звернувся ОСОБА_1 до суду.

Суд зауважує, що доведення до відома боржника інформації про відкриття виконавчого провадження є прямим обов`язком державного виконавця. При цьому такий обов`язок підлягає виконанню у чітко визначений законом спосіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано рекомендованим поштовим відправленням постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Тому боржник має бути належним чином повідомлений про відкриття виконавчого провадження.

Із змісту положень ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що документи виконавчого провадження вважаються врученими за наявності належного підтвердження їх одержання адресатами. При цьому виконавець або уповноважена ним особа може особисто вручити документи виконавчого провадження, зокрема сторонам, під розписку.

Враховуючи встановлені судом обставини, ОСОБА_1 не вважається повідомленим про початок примусового виконання рішення суду від 14.02.2017 по справі № 127/23683/16-ц.

З матеріалів справи вбачається, що дізнавшись 26.02.2025 про наявність виконавчого провадження № 69351212 і ознайомившись із його матеріалами, заявник у строк встановлений ст. 449 ЦПК України звернувся до суду із аналогічною скаргою на дії державного виконавця. Однак, ухвалою суду від 11.03.2025 така скарга була повернута заявнику без розгляду у зв`язку з невиконанням ним вимог п. 5 ч. 3 ст. 448 ЦПК України, а саме не зазначенням ідентифікатору для повного доступу до інформації про виконавче провадження. Дізнавшись про вищевказане судове рішення і усунувши вказані у ньому недоліки, адвокат заявника 13.03.2025 повторно подав скаргу.

Так, повернення скарги без розгляду не перериває встановлений законом процесуальний строк, однак дії вчинені заявником щодо звернення до суду із скаргою і строки між подачею цих скарг і обізнаністю про наявність виконавчого провадження № 69351212, вказують на бажання особи реалізувати своє право на доступ до суду і відсутність зловживань процесуальними правами.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини акцентує увагу на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 р.).

У Рішенні у справі «Bellet v. France» від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Норми, що регулюють строки подачі позову, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми та їх застосування не повинні перешкоджати учасникам провадження використовувати доступні засоби захисту (рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду.

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Приймаючи до уваги обставини викладені адвокатом заявника, враховуючи пояснення учасників справи та вищевикладене, суд прийшов до висновку про поважність причин пропуску заявником/боржником встановленого законом строку для звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця, а тому вважає за можливе і необхідне поновити заявнику цей строк.

На підставі наведеного, керуючись Законом України «Про виконавче провадження», ст.ст. 120-124, 127, 258-261, 263, 353, 4471, 449 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про поновлення процесуального строку, встановленого законом - задовольнити.

Визнати причини пропуску строку звернення до суду із скаргою на дії державного виконавцяпід час виконання судового рішення від 14.02.2017 поважними.

Пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом для звернення до суду із скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_1 поновити.

Ухвала оскарженню не підлягає і набирає законної сили негайно з моменту її проголошення.

Ухвала суду складена 12.06.2025.

Суддя