Провадження №2/369/8051/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.06.2025 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Козак І.А., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Івченка Дмитра Юрійовича про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

Представник ОСОБА_2 адвокат Мішустін Микита Костянтинович звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Заява про забезпечення позову мотивована тим, що ОСОБА_1 має намір звернутися до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя.

Предметом спору по майбутній справі буде визначення прав на спільне сумісне майно позивача і відповідача, а саме: садовий будинок, загальною плошею 229,2 кв.м., розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :03:011:0117, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 080, дата набуття права власності 10.05.2023 року; земельна ділянка, кадастровий номер: :01:004:5377, 0.0069 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, дата набуття права власності 06.09.2021 року; земельна ділянка, кадастровий номер: :03:011:0117, площа 0.12 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, дата набуття права власності 03.06.2020 року згідно договору купівлі - продажу від 03.06.2020 року.

Заявнику стало відомо з витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 04.06.2025 року, що набута за час шлюбу земельна ділянка, кадастровий номер: :03:011:0117, площа 0.12 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, без згоди позивача була поділена на дві різні земельні ділянки, а саме: земельна ділянка, кадастровий номер: :03:011:0184, площа 0.06 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, дата набуття права власності 04.03.2025 року та земельна ділянка, кадастровий номер: :03:011:0185, площа 0.06 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, дата набуття права власності 04.03.2025 року.

Таким чином, у заявника є підстави вважати, що садовий будинок та земельні ділянки, що є спільною сумісною власністю позивача та відповідача, без згоди позивача можуть бути відчужені на користь третіх осіб, що у разі невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи робити неможливим виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду заяви, суд дійшов наступних висновків.

Заявник просить забезпечити позов шляхом накладення арешту та заборони іншим особам вчиняти буд-які дії щодо нерухомого майна, належного відповідачу.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК України заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечений, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

В постанові № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» Пленум Верховного Суду України звернув увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позовних вимог; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 25 вересня 2019 року по справі № 20/3560/18, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу. Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

В рішенні від 19 лютого 2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (див. рішення у справі Брумареску, п. 78).

Заявник посилався на існування ризику подальшого ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду. Вказані ризики обґрунтовані тим, що відповідачем без його згоди земельна ділянка, кадастровий номер: :03:011:0117, площа 0.12 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224 поділена на дві різні земельні ділянки, а саме: земельна ділянка, кадастровий номер: :03:011:0184, площа 0.06 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, дата набуття права власності 04.03.2025 року та земельна ділянка, кадастровий номер: :03:011:0185, площа 0.06 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, дата набуття права власності 04.03.2025 року.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, або до набрання законної сили рішенням про відмову в позові.

Також під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна це перешкода у вільному розпорядженні майном.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову, тому суттєвого значення у виборі їх застосування немає для вирішення справи та способу забезпечення позову.

Зважаючи на те, що між сторонами дійсно виник спір, з урахуванням підстав та змісту позову, та наявності загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, надавши оцінку відповідності виду забезпечення позову, який просить застосувати позивач, позовним вимогам, балансу інтересам сторін, суд дійшов висновку про часткове задоволення заяви про забезпечення позову та вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна.

Заборона на відчуження нерухомого майна не є позбавленням права власності на нього, зважаючи на що, з урахуванням встановлених обставин, заборона на відчуження нерухомого майна є виправданою, а рішення про заборону на відчуження є таким, що підтримує "справедливу рівновагу" між загальним інтересом відповідача по справі та захистом прав позивача.

Щодо викладеної вище позиції Верховного Суду від 25 вересня 2019 року по справі

№ 20/3560/18 стосовно того, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову, то суд вважає, за необхідне зазначити наступне.

З урахуванням встановлених та зазначених вище обставин, доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, судом встановлено, що між сторонами по справі дійсно виник спір, який у майбутньому буде предметом судового розгляду, існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. З урахуванням встановленого обсягу позовних вимог, суд дійшов висновку щодо співмірності такого виду забезпечення позову як заборона відчуження із майбутніми заявленими позовними вимогами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року по цивільній справі № 381/4019/18 визначила, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Заява про забезпечення містить відповідне обґрунтування заявлених вимог, на підтвердження яких надано відповідні докази, а наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги, суд буде встановлювати під час ухвалення рішення по суті спору.

Частково задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна, суд враховує співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Оскільки предметом спору буде нерухоме майно, вбачається, що забезпечення позову шляхом заборони відчуження такого майна, є співмірним із майбутніми позовними вимогами.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, а відтак незабезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки майно фактично перебуває у володінні власника, та виникає лише перешкода у вільному розпорядженні цим майном.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.02.2021 року по цивільній справі № 643/12369/19.

Також суд вважає недоцільним застосування зустрічного забезпечення, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 3ст. 154 ЦПК України суд зобов`язаний застосувати зустрічне забезпечення, якщо позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові; суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови від позову.

Забезпечення позову шляхом заборони відчуження нерухомого майна, не впливає на матеріальний стан відповідача та не призводить до понесення додаткових витрат унаслідок його застосування. Матеріали справи не містять будь-яких належних даних, що свідчать про можливе завдання відповідачу збитків внаслідок забезпечення позову шляхом заборони відчуження.

Висновки щодо забезпечення позову шляхом заборони відчуження ґрунтуються на засадах справедливості, добросовісності і розумності та відповідають положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права на справедливий суд.

Зважаючи на зазначене, суд дійшов висновку щодо наявності достатніх правових підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст.149-150, 153, 260, 261 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Івченка Дмитра Юрійовича про забезпечення позову до подання позовної заяви - задовольнити частково.

Заборонити відчуження нерухомого майна, а саме:

- садового будинку, загальною площею 229,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 080, дата набуття права власності 10.05.2023 року;

- земельної ділянки, кадастровий номер: :01:004:5377, площа 0.0069 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, дата набуття права власності 06.09.2021 року;

- земельної ділянки, кадастровий номер: :03:011:0184, площа 0.06 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, дата набуття права власності 04.03.2025 року;

- земельної ділянки, кадастровий номер: :03:011:0185, площа 0.06 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224, дата набуття права власності 04.03.2025 року.

В іншій частині заяви про забезпечення позову відмовити.

Відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» ухвала про забезпечення позову є виконавчим документом. Строк пред`явлення ухвали до виконання в межах строків, визначених Законом України «Про виконавче провадження» для пред`явлення виконавчого документа.

Дані про стягувача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання:

АДРЕСА_2 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 .

Дані про боржника: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання:

АДРЕСА_3 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 .

Ухвала підлягає негайному виконанню в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до вказаного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення з урахуванням п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України.

Копію даної ухвали направити заявнику для пред`явлення до виконання та сторонам для відома.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Суддя І. А. Козак