КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 червня 2025 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/1139/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Желепи О. В., Левенця Б. Б.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

від 11 квітня 2024 року

у цивільній справі № 357/657/24 Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду із вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 11.02.2022 між ТОВ в «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 5523482, за яким відповідач отримала кредит.

19.06.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» укладено договір факторингу № 19062023, відповідно до якого до ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 5523482.

З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 19.06.2023, позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій, тому ОСОБА_1 має непогашену заборгованість перед ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за кредитним договором № 5523482 в розмірі 19 866 грн 30 коп., з яких: 19 204 грн 00 коп. - заборгованість за основною сумою боргу та 662 грн 30 коп. - заборгованість за відсотками.

З огляду на такі обставини позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 19 866,30 грн та відшкодувати понесені судові витрати.

У поданому відзиві на позовну заяву відповідач заперечила проти позовних вимог, вказувала, що вона не заперечує договір виключно через те, що він міг бути укладений в електронній формі, але заперечує його через те, що він не був укладений і в електронній формі, тому, що відсутній його підпис обома сторонами у дату укладення оригінал. Договір про надання споживчого кредиту у наданій копії електронного документа не дозволяє встановити ким саме був підписаний і як саме. У графі підпис Товариства зазначено про підпис аналогом власноручного підпису уповноваженої особи Товариства та відтиску печатки Товариства, що відтворені засобами копіювання. У графі підпис споживача зазначено «Підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором НОМЕР_4». Графік платежів до договору та паспорт споживчого кредиту начебто підписані у такий же спосіб. Правила надання коштів у позику не надані взагалі. Тому не можливо встановити, що саме цей текст був погоджений і підписаний сторонами у наданій суду редакції.

Заперечуючи доводи відповідача щодо не підписання договору, 26.03.2024 представником позивача ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» надана відповідь на відзив, в якій представник зазначив, що перед укладенням кредитного договору ОСОБА_1 пройшла процедуру реєстрації на сайті товариства, де вказала всі дані, на підставі яких товариство сформувало особистий кабінет клієнта. Сторони узгодили розмір кредиту, строк його користування, строки нарахування відсотків за користування кредитом та відповідальність сторін за невиконання умов кредитного договору. ОСОБА_1 підписала кредитний договір за допомогою одноразового ідентифікатора, а не електронно-цифровим підписом, у Товариства відсутній файл електронно-цифрового підпису позичальника, надісланого на мобільний телефон останньої. Грошові кошти були надіслані ОСОБА_1 шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача на платіжну картку № НОМЕР_1 .

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за кредитним договором № 5523482 від 11.02.2022 в сумі 19 866 грн 30 коп. та судові витрати по справі в сумі 2 684 грн 00 коп.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов залишити без задоволення.

Зазначає, що картка обліку договору (розрахунок заборгованості), яка надана суду позивачем, не є доказом наявності заборгованості, оскільки не належить до засобів доказування, передбачених ст. 76 ЦПК України, і не є первинним бухгалтерським документом.

Вказує, що навіть якщо переказ коштів здійснювався небанківськими фінансовими установами, первинні бухгалтерські документи та виписки з рахунків первісного кредитора відповідні вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті та правових висновків Верховного Суду у кредитних справах, мають бути збережені і надані суду, ніяких винятків для небанківських установ немає.

Вважає, що жодного доказу видачі кредиту на рахунок відповідача та доказів існування заборгованості у заявленому розмірі позивачем не подано.

Надана позивачем копія довідки на переказ грошових коштів іншою фінансовою компанією не є належним та допустимим доказом перерахування грошових коштів відповідачу у зазначеному позивачем розмірі суми кредиту 20 000 грн 00 коп. і саме за договором № 5523482 про надання споживчого кредиту від 11.02.2022, оскільки в наданому документі відсутні повні реквізити отримувача та даний документ не є доказом фактичного перерахунку коштів з банківського рахунку саме від кредитора за договором, а не якоїсь іншої особи. Адже кошти через EasyPay та інші сервіси переказів з картки на картку можуть перераховуватись будь-якою особою, особу відправника встановити неможливо. Також вказує, що у наданій довідці статус платежу позначено як «прийнято», що не може однозначно свідчити про успішність/завершеність такого переказу.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів видачі позичальнику кредиту у заявленій сумі, а саме: не було надано оригіналу кредитного договору, меморіальний ордер чи інший первинний бухгалтерський документ, що підтверджує перерахування кредитних коштів на рахунок позичальника кредитором, виписки з рахунку кредитора за дату виплати коштів відповідачу.

Таким чином, вважає, що суд першої інстанції не звернув уваги на доводи відповідача та дійшов передчасних висновків щодо видачі кредитних коштів саме кредитодавцем відповідачу та існування заборгованості перед позивачем, не дослідив повністю надані докази та неправильно встановив всі обставини справи, що мало наслідком ухвалення оскаржуваного рішення.

Представник позивача ТОВ « Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що судом першої інстанції повно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а висновки суді відповідають встановленим обставинам.

Водночас 05.06.2024 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» подало клопотання про витребування доказів, посилаючись на те, що не отримувало від попереднього кредитора доказів належності картки № НОМЕР_1 ОСОБА_1 та первинних документів бухгалтерського обліку, що підтверджують факт перерахування грошових коштів позичальнику від первісного кредитора, оскільки передача даної документації не передбачена договором факторингу, та у зв`язку з неможливістю їх самостійного отримання, ТОВ ФК «Європейська агенція з повернення боргів» просить поновити строк для подання клопотання та витребувати в Акціонерного товариства «РАЙФФАЙЗЕН БАНК» (; адреса: 01011, місто Київ, вулиця Алмазова Генерала, будинок 4а; електронна адреса: ): а саме: Інформацію щодо наявності у ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) карткових рахунків відкритих у банку станом на 11.02.2022; Інформацію щодо належності ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) карткового рахунку № НОМЕР_1 ; виписку з карткового рахунку про рух грошових коштів, відкритого до платіжної карти № НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ) за період з 11.02.2022 по 15.02.2022 з відображенням часу зарахування коштів; Інформацію щодо номеру телефону, на який відправляється інформація про підтвердження здійснення операцій (фінансовий номер телефону) за платіжною карткою № НОМЕР_1 за період з 11.02.2022 по 15.02.2022; інформацію чи знаходиться номер телефону НОМЕР_3 в анкетних даних ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2 ).

Суд апеляційної інстанції розглянувши клопотання ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про витребування доказів, вважає, що клопотання не підлягає задоволенню, у зв`язку із відсутністю підстав, визначених ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України (у редакції на дату подання апеляційної скарги) апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та електронного примірника апеляційної скарги до електронного суду ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного суду відповідача ОСОБА_1 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, та аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла таких висновків.

Встановлено, що 11.02.2022 між ТОВ в «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір споживчого кредиту № 5523482.

Відповідно до п. 1.1 договору, укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через веб-сайт або мобільний додаток «CreditPlus». Електронна ідентифікація споживача здійснюється при вході споживача в особистий кабінет, в порядку передбаченому Законом України «Про електронну комерцію», в тому числі шляхом перевірки товариством правильності введення коду, направленого товариством на номер мобільного телефону споживача, вказаний при вході та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету. При цьому, споживач самостійно і за свій рахунок забезпечує і оплачує технічні програмні і комунікаційні ресурси, необхідні для організації каналів доступу і підключення до вебсайту/ІТС товариства.

Відповідно до п. 1.3 договору, сума кредиту складає 20 000 грн 00 коп. Строк кредиту 361 днів (п.3.4. договору). Згідно п.1.5.1 стандартна процентна ставка становить 1,99% в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п.1.4 договору.

Відповідно до п.1.8 договору орієнтована загальна вартість кредиту на день укладення договору складає 163 678 грн 00 коп. за стандартною ставкою та 159 140 грн 80 коп. за стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду зниженої процентної ставки. В п.10 договору зазначено реквізити сторін, у тому числі споживача ОСОБА_1 , її РНОКПП, серія та номер паспорту, орган, що видав даний паспорт, номери мобільних телефонів та адреса електронної пошти.

Також зазначено, що договір підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором НОМЕР_4, 11.02.2022 о 11:57:51 (а.с. 10).

Відповідно до п.2.1 даного договору, кошти кредиту надаються Товариством у безготівковій формі шляхом їх перерахування на поточний рахунок споживача, включаючи використання реквізитів платіжної картки № НОМЕР_1 .

Додатком № 1 до даного договору додано таблицю обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної процентної ставки за договором про споживчий кредит. Відповідно до даної таблиці загальна вартість кредиту складає 163 678,00 грн.; реальна процентна ставка 47 286,67 % річних; сума процентів за користування кредитом складає 143 678,00 грн.; сума платежів за розрахунковий період складе 163 678,00 грн. Вказаний додаток № 1 до договору підписано електронним підписом одноразовим ідентифікатором НОМЕР_4, 11.02.2022 о 11:57:51 (а.с. 11).

Інформація щодо укладення кредитного договору підтверджена паспортом споживчого кредиту, підписаного відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором НОМЕР_4, 11.02.2022 о 11:57:51 (а.с. 14).

Встановлено, що 19.06.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу № 19062023. Відповідно до п.1.1 договору фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові права грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якими настав або виникне в майбутньому до третіх осіб- боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту (а.с. 14-16).

Актом прийому-передачі реєстру боржників № 1 за договором факторингу № 19062023 від 19.06.2023 передано факторові реєстр боржників, кількість - 3088.

Згідно витягу з реєстру боржників № 1 до договору факторингу, ОСОБА_1 є боржником за договором № 5523482, із загальною сумою заборгованості в розмірі 19 866 грн 30 коп., яка складається з заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 19 204 грн 00 коп та заборгованості за відсотками в розмірі 662 грн 30 коп. (а.с. 18).

Листом (звітом) ТОВ «ФК «Контрактовий дім» () від 22.06.2023 р. повідомлено ТОВ «Авентус Україна» (згідно договору №087/20-П від 08.07.2020) про переказ коштів в національній валюті без відкриття рахунків, у тому числі 11.02.2022 о 11:58 на суму 20 000 грн 00 коп., з призначенням платежу зарахування на картку, картка № НОМЕР_1 (а.с. 106).

ТОВ «Авентус Україна» складено картку обліку договору (розрахунок заборгованості) за договором № 5523482 від 11.02.2022 позичальника ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_2 ), відповідно до якої з 11.02.2022 на суму боргу 20 000 грн 00 коп. розпочато нарахування процентів в сумі 159 грн 20 коп. щодня до 24.02.2022 р.

Згідно картки обліку, 02.03.2022 ОСОБА_1 сплачено кошти в сумі 3 024 грн 80 коп., в тому числі в рахунок оплати основного боргу в сумі 796 грн 00 коп. та в рахунок оплати процентів в сумі 2 228 грн 80 коп. (а.с. 80).

З 01.05.2022 розпочато нарахування процентів за стандартною відсотковою ставкою 1,99 % від залишку тіла кредиту 19 204 грн 00 коп., що становить 382 грн 16 коп. (а.с. 83).

Згідно картки обліку 18.05.2022 ОСОБА_1 сплачено кошти в сумі 5 216 грн 57 коп., в тому числі в рахунок оплати основного боргу в сумі 5 216 грн 57 коп. та в рахунок оплати процентів в сумі 0,00 грн.

03.08.2022 ОСОБА_1 сплачено кошти в сумі 1 000 грн 00 коп. Станом на 18.06.2023 загальна заборгованість ОСОБА_1 становить 19 866 грн 30 коп., у тому числі основний борг в сумі 19 204 грн 00 коп.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із встановленого факту укладення між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 кредитного договору в електронній формі, правомірному відступленні права вимоги за цим договором ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», та доведеному неналежному виконанні відповідачем своїх зобов`язань з повернення кредиту та сплати відсотків. При цьому заперечення відповідача щодо відсутності доказів укладення електронного договору та перерахування коштів були відхилені судом через їх необґрунтованість та відсутність належних підтверджуючих документів.

Колегія суддів погоджується із висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов'язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку (фінансової установи) на пред`явлення будь-якої вимоги.

Судом встановлено факт укладення 11.02.2022 кредитного договору №5523482 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 в електронній формі шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаного електронним підписом позичальника через одноразовий ідентифікатор, що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про ненадання належних доказів укладання електронного договору, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 207 ЦК України, електронний документ прирівнюється до письмової форми правочину. Спеціальне законодавство у сфері електронної комерції (Закони України «Про електронну комерцію» та «Про електронні документи та електронний документообіг») не заперечує юридичної сили електронних документів та договорів, укладених шляхом обміну електронними повідомленнями. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає можливість підписання електронного правочину, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Одноразовим ідентифікатором, як визначено ч. 1 ст. 3 цього ж Закону, є алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що приймає оферту, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції.

Таким чином, використання відповідачем логіну та паролю для входу в особистий кабінет та/або введення одноразового ідентифікатора, надісланого на його контактний номер телефону, є належним способом ідентифікації та підписання електронного договору, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12 січня 2021 у справі № 524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Суд звертає увагу, що договір підписаний електронним підписом, використання якого не можливе без проходження попередньої реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора, та без здійснення входу на веб-сайт за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за своїм правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису у визначених законом випадках, а електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через його електронну форму. Аналогічно, у цивільному праві діє загальна презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або не визнана судом.

У контексті електронного правочину, вчинення дій з використанням особистого кабінету, логіну, паролю та/або одноразового ідентифікатора, наданого особі при реєстрації, створює презумпцію того, що ці дії вчинені саме цією особою. Якщо відповідач заперечує факт власного волевиявлення на укладення кредитного договору в електронній формі або стверджує, що електронний підпис був вчинений не ним, а іншою особою, тягар доведення цих обставин покладається саме на відповідача відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, просте заперечення факту авторизації та підписання договору без надання належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність вад волевиявлення або вчинення електронного підпису іншою особою, не є достатньою підставою для спростування презумпції дійсності правочину та вчинення електронного підпису саме відповідачем. Відповідач не надала жодних доказів несанкціонованого доступу до її особистого кабінету, використання її персональних даних третіми особами чи будь-яких інших обставин, які б свідчили про відсутність її вільної волі на укладення договору або фальсифікацію електронного підпису.

Доказів того, що її персональні дані (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку первісними кредиторами здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариствами для укладення кредитних договорів від імені відповідачки, останньою суду не надані. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідач не зверталась, як і не оскаржувала правомірність укладеного договору.

Отже, належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами 11.02.2022 правочину - договору про надання кредиту, та його підписання ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора.

Щодо доводів про недоведеність факту видачі кредиту на рахунок відповідача та доказів існування заборгованості у заявленому розмірі.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підтвердження наявності заборгованості позивачем поданий звіт ТОВ «ФК «Контрактовий дім» () від 22.06.2023, яким повідомлено ТОВ «Авентус Україна» (згідно договору №087/20-П від 08.07.2020) про успішність операції 11.02.2022 р. о 11:58 на суму 20 000 грн 00 коп., № транзакції , картка № НОМЕР_1 , статус «прийнято» (а.с. 106).

Такий звіт платіжного оператора, що підписаний електронним цифровим підписом, виконано відповідно до вимог Закону «Про платіжні послуги», а вказані у звіті дані підтверджують факт перерахування коштів відповідачу, з огляду на наступне.

Стаття 31 Закону України «Про платіжні послуги» прямо зобов`язує платіжного оператора надавати детальну інформацію про платіжну операцію (частина 4 для платника, частина 5 для отримувача, а також частина 3, якщо є послуга ініціювання платежу). Це підтверджує право кредитора (як платника) та позичальника (як отримувача) вимагати таку інформацію.

Пункти 4 та 5 частини 4 та 5 вказаної статті відповідно чітко визначають, яка інформація має бути надана після виконання операції. Це включає: відомості для ідентифікації операції (що є суттю звіту/листа, який кредитор отримує від платіжного оператора); інформацію про отримувача (номер картки/рахунку позичальника), суму платіжної операції, дату і час зарахування коштів на рахунок отримувача.

Колегія суддів відхиляє доводи відповідача, що ґрунтуються на постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891-15, оскільки позиція Верховного Суду, на яку посилається відповідач, була висловлена до набрання чинності новим Законом України «Про платіжні послуги» від 30 червня 2021 року № 1591-ІХ. Цей закон суттєво змінив правове регулювання відносин у сфері платіжних послуг, запровадивши нові поняття, такі як платіжний оператор, та деталізувавши порядок здійснення платіжних операцій, у тому числі за участю посередників. Отже, правова позиція, заснована на попередньому законодавстві, не може бути застосована до відносин, що виникли після прийняття нового закону, оскільки не враховує сучасних механізмів безготівкових розрахунків.

Відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинні документи повинні фіксувати факт здійснення господарської операції. Ця норма не встановлює вичерпного переліку таких документів, а зосереджується на їхній суті. У випадку перерахування коштів через платіжного оператора офіційний звіт платіжного оператора, що детально описує транзакцію (дату, час, суму та реквізити карткового рахунку позичальника, на який були зараховані кошти), є належним та допустимим первинним документом, що беззаперечно підтверджують факт перерахування грошових коштів позичальнику. Вони фіксують всі етапи господарської операції від кредитора до позичальника через платіжного оператора.

Згідно із Законом України «Про електронні довірчі послуги», електронні документи, засвідчені кваліфікованим електронним підписом (КЕП), мають таку ж юридичну силу, як і паперові документи.

Поданий позивачем звіт від платіжного оператора є електронним документом, що підписаний кваліфікованим електронним підписом платіжного оператора (а.с. 108), він має рівну юридичну силу з паперовим документом, підписаним власноручним підписом та скріпленим печаткою. Відтак, такий електронний документ є належним і допустимим первинним документом, що підтверджує перерахування коштів відповідачу.

У змагальному процесі кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач, посилаючись виключно на формальні заперечення щодо форми доказів позивача, не заперечує сам факт отримання нею грошових коштів на свій картковий рахунок. Більше того, відповідач не надав власних доказів (зокрема, виписки з її карткового рахунку), які б спростовували факт зарахування коштів, а також не заявляв клопотань про витребування таких доказів судом. Така процесуальна поведінка, яка полягає у запереченні доказів позивача без фактичного спростування основного предмету доказування та без використання передбачених ЦПК України процесуальних механізмів для доведення своєї позиції, свідчить про недобросовісне здійснення відповідачем своїх процесуальних прав.

Отже встановивши, що право грошової вимоги до ОСОБА_1 у розмірі 19866,30 грн (19 204, 00 грн основного боргу та 662,30 грн відсотків) первісним кредитором на підставі укладеного 19 червня 2023 року договору факторингу № 19062023 між ТОВ «Авенсіс Україна» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», відступлене позивачу, суд першої інстанції врахувавши положення ст. ст. 525, 526, 629, 1054 Цивільного кодексу України, Закон України «Про електронну комерцію», дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» та стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості у розмірі у розмірі 19866,30 грн та судових витрат у розмірі 2 684 грн.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, не змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді Є. П. Євграфова

О. В. Желепа

Б. Б. Левенець