Справа № 369/1748/23
Провадження № 2/369/503/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Фінагеєвої І. О.,

при секретарі Херенковій К. К.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 369/1748/23 за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Український науково-дослідний інститут зв`язку, Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернилася з позовом до ДП «Український науково-дослідний інститут зв`язку, Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Посилається на те, що з 1993 року до 2019 року перебувала у трудових відносинах з ДП Український науково-дослідний інститут зв`язку. 25 червня 2019 року позивач звільнення у зв`язку зі скороченням штату згідно з наказом від 17 квітня 2019 року. Під час перебування на посаді роботодавець не нарахував позивачу заробітну плату за період з 2017 року до 2019 року, під час звільнення не провів розрахунок з виплати заробітної плати та компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за період 2018 року. Трудова книжка позивачу не була повернута відповідно до вимог законодавства. 15 травня 2019 року позивач звернулася з заявою про порушення законодавства та невиплату заробітної плати до місцевої прокуратури, якою не було вжито відповідних заходів для поновлення порушеного права позивача. Не принесло результатів і звернення до Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації. ДП Український науково-дослідний інститут зв`язку надало відповідь про те, що відповідно до рішення ліквідаційної комісії проводиться інвентаризація майна, в зв`язку з чим з`ясування питання наявності можливих заборгованостей з виплати заробітної плати є неможливим до закінчення повної інвентаризації майна. Водночас трудової книжки серед своїх документів відповідач не виявив. ДП Український науково-дослідний інститут зв`язку перебуває у стані припинення, засновником його є Державна служба спеціального зв`язку та захисту інформації, а головою ліквідаційної комісії помічник директора ПрАТ Дніпрозв`язок Лозовський Є. М. Позивач заявляє, що відповідач порушив визначений законом порядок, в день звільнення не повідомив ОСОБА_1 про нараховані суми та не виплатив їх при звільненні.

Позивач вважає, що така бездіяльність відповідача порушує її право на отримання заробітної плати, а тому просить суд:

1.стягнути з ДП Український науково-дослідний інститут зв`язку на користь ОСОБА_1 заборгованість з виплати заробітної плати за період з 01 січня 2017 року до 25 червня 2019 року та компенсацію за невикористану відпустку за 2018 рік;

2.стягнути з ДП Український науково-дослідний інститут зв`язку середній заробіток за весь період затримки розрахунку до дня ухвалення судового рішення;

3.зобов`язати ДП Український науково-дослідний інститут зв`язку повернути ОСОБА_1 трудову книжку;

4.зобов`язати ДП Український науково-дослідний інститут зв`язку сплатити усі не сплачені внески ЕСВ по заробітній платі.

Ухвалою від 10 лютого 2023 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначив підготовче судове засідання.

Ухвалою від 30 вересня 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче судове засідання та призначив справу до розгляду.

У листопаді 2024 року Фонд державного майна України надав відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що не має права втручатися у повноваження державного підприємства-відповідача. Фонд державного майна України позивача не звільняв, а отже не є належним відповідачем, оскільки не несе відповідальності за фінансові зобов`язання колишнього роботодавця перед працівником. Крім того, відповідач вважає, що позивач звернулася за захистом до суду поза межами встановленого законом строку.

В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляду справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до вимог частини першої, третьої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за № 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, заслухавши доводи представника позивача, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов такого висновку.

Судом встановлено, що наказом ДП Український науково-дослідний інститут зв`язку від 17 квітня 2019 року № 1-к скорочено 25 червня 2019 року, зокрема, посаду сторожа, яку займала позивач ОСОБА_1 .

На підставі наказу ДВ УНДІЗ направило попередження ОСОБА_1 про звільнення у зв`язку зі скороченням штату, в якому у відповідній графі відсутній підпис ОСОБА_1 про ознайомлення.

У листі від 11 липня 2022 року Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України роз`яснила ОСОБА_1 , що ДП УНДІЗ перебуває в стані ліквідації та відповідно до рішення ліквідаційної комісії проводиться інвентаризація всього наявного майна та документів. З`ясування питань щодо наявності заборгованості з виплати заробітної плати та невиплачених компенсацій можливе після проведення інвентаризації та складання ліквідаційного балансу. Також адміністрація повідомила про відсутність серед наявних у ДП УНДІЗ документів трудової книжки ОСОБА_1 .

Позивач 25 червня 2022 року надіслала ДП УНДІЗ заяву, в якій просила роботодавця повідомити її про спосіб отримання трудової книжки та виплатити заробітну плату і компенсацію за невикористану відпустку як одинокій матері за період роботи з 2017 року до 2019 рокую.

В листі від 09 листопада 2022 року Адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України повідомила ОСОБА_1 про те, що серед наявних в ДП УНДІЗ відомостей про нарахування заробітної плати відсутні відомості про нарахування заробітної плати ОСОБА_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

Згідно з положеннями статті 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 вважає, що її право порушене, оскільки відповідач не виплатив належну їй заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку за період з 2017 до 2019 року.

Отже суду належить з`ясувати перевірити наявність та обґрунтованість підстав для стягнення заробітної плати.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України.

Зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Одночасно звертає на себе увагу той факт, що заробітна плата виплачується лише за виконану працівником роботу, а якщо працівник такої роботи не виконував, то заробітна плата йому не виплачується, за винятком виплат, передбачених законодавством (зокрема, у випадку простою). Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 у справі № 243/2071/18.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини).

Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень.

Отже, суду належить встановити на підставі матеріалів справи обсяг часу, протягом якого позивачка виконувала посадові обов`язки, тарифікацію робочого часу та обсяг виплат, належних позивачці за виконану роботу.

Факт перебування ОСОБА_1 з ДП УНДІЗ у трудових відносинах на 17 квітня 2019 року підтверджується наказом підприємства про скорочення посади сторожа, яку займала позивач, та про подальше її звільнення з цієї підстави. Зазначена обставина сторонами спору не заперечується.

Позивач просить суд стягнути заробітну плату за період з 01 січня 2017 року до 25 червня 2019 року, а також компенсацію за невикористану відпустку у 2018 році.

Отже, суду належить на підставі належних та допустимих доказів встановити факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем саме у зазначений період, з`ясувати розмір заборгованості з виплати заробітної плати за вказаний період та встановити суму компенсації за невикористану відпустку за 2018 рік.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 надала до суду копію витягу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування від 19 січня 2023 року. Зі змісту зазначеного витягу суд встановив, що сума заробітку ОСОБА_1 за період з 01 січня 2017 року до грудня 2017 року, нарахована ДП УНДІЗ, склала 38 853,91 грн. Також в зазначений період позивачу нараховувалася заробітна плата від страхувальника ТОВ Промоушн торг. В 2018 році сума заробітку нараховувалася страхувальником ТОВ Промоушн торга. Інформація щодо нарахування заробітної плати ДП УНДІЗ відсутня. Відомості щодо суми заробітку за 2019 рік стосовно ОСОБА_1 також відсутні.

Відповідно до частини другої статті 20 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства.

Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 18 червня 2014 року № 10-1 у Реєстрі застрахованих осіб накопичується, зберігається, автоматично обробляється інформація (далі - обробка інформації) про фізичних осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню відповідно до законодавства, та інформація, необхідна для обчислення і призначення страхових виплат за видами загальнообов`язкового державного соціального страхування із:

звітності та повідомлень про прийняття працівника на роботу;

системи персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування;

електронних пенсійних справ;

системи обліку сплати страхових внесків;

фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування;

відомостей, що подаються застрахованими особами у випадках, передбачених законами та цим Положенням;

реєстру страхувальників Державного реєстру;

центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану;

звернень громадян до органів Пенсійного фонду України;

інших джерел, передбачених законодавством.

Отже, відомості в реєстрі формуються шляхом надання відповідної інформації про виплату коштів страхувальником (роботодавцем) суб`єкту адміністрування реєстру, її обробки, перевірки та внесення до реєстру. Інформація в реєстрі є достовірною та відповідно до статті 16 зазначеного Закону використовується відповідними суб`єктами владних повноважень для:

призначення всіх видів державної соціальної допомоги та субсидій для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, придбання скрапленого газу, твердого та рідкого пічного побутового палива;

виявлення порушень законодавства про працю, у тому числі фактів використання праці неоформлених працівників, вимог законодавства про створення робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю роботодавцями;

моніторингу дотримання законодавства про соціальний діалог, про професійні спілки, права та гарантії їх діяльності;

обміну інформацією з Централізованим банком даних з проблем інвалідності;

накопичення, зберігання та використання відповідно до законодавства інформації про сформовані (видані), продовжені листки непрацездатності.

Суд наголошує на тому, що подана позивачем копія витягу з Реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування не є достатнім доказом, який дає підстави для безумовного висновку про невиплату позивачу колишнім роботодавцем заробітної плати за спірний період. Вказаний доказ дає підстави для висновку про передання колишнім роботодавцем інформації про нарахування заробітної плати позивачу та несплату страхових внесків страхувальником застрахованої особи.

Однак, подана копія витягу не дає обґрунтованих підстав вважати доведеними факти несплати заробітної плати позивачу за період з січня до грудня 2017 року, а також щодо нарахування та несплати заробітної плати позивачу за період з січня 2018 року до червня 2019 року.

Водночас, суд наголошує на тому, що оскільки обов`язок щодо нарахування та виплати заробітної плати покладається на роботодавця, то саме роботодавець повинен довести своєчасне проведення розрахунку та відповідність такого розрахунку нормативно-правовим актам, що регулюють розмір та порядок нарахування заробітної плати.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 757/37241/20.

У цій справі суд встановив, що за період з січня до грудня 2017 року згідно з інформацією в Реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування позивачу була нарахована заробітна плата. Водночас, у суду відсутні докази, які дають підстави для безапеляційного висновку щодо терміну перебування сторін у трудових правовідносинах з 01 січня 2018 року до 24 червня 2019 року, обсягів нарахованої та невиплаченої заробітної плати.

Суд наголошує на тому, що за умови звільнення позивача у зв`язку зі скороченням штату роботодавець відповідно до статей 47, 116 КЗпП України мав провести всі необхідні розрахунки та надати відповідні первинні бухгалтерські документи до суду на спростування позовної вимоги. Однак, такі дії відповідачем вчинено не було, доказів проведення остаточних розрахунків до суду не надано.

Водночас, оскільки період перебування у трудових правовідносинах позивачем не доведений, то суд неуповноважений на підставі припущень вважати доведеним такий факт саме стосовно періоду з 01 січня 2018 року до 25 червня 2019 року, визначати всупереч приписам статті 81 ЦПК України необхідний розмір заборгованості з виплати заробітної плати за вказаний період, а також наявності невикористаної відпустки та нарахування грошової компенсації за неї.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивач не довела у визначений законом спосіб обставини на обґрунтування позовної вимоги про стягнення заборгованості зі сплати заробітної плати.

Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку з час затримки розрахунку до дня ухвалення судового рішення суд керується такими міркуваннями.

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Оскільки позивач не довела факт порушення її права у належний спосіб, то відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Щодо позовної вимоги про зобов`язання повернути трудову книжку суд дійшов такого висновку.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції "Про порядок ведення трудових книжок працівників", затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов`язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно з пунктом 4.1 та пунктом 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Частиною п?ятою статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї норми права необхідна наявність таких умов: затримка у видачі трудової книжки; вина власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Отже, обов`язок доведення розподіляється між сторонами таким чином: позивач повинен довести факти, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, відповідач - факти, на які він посилається в обґрунтування своїх заперечень проти позову.

Суд встановив, що наказом від 17 квітня 2019 року скорочено з 25 червня 2019 року посаду сторожа, яку займала ОСОБА_1 . На підставі зазначеного роботодавцем видано попередження про подальше звільнення.

Згідно з чинним трудовим законодавством видачі трудової книжки передує видача працівнику копії наказу про звільнення, ознайомлення працівника з його змістом, внесення на підставі зазначеного наказу відповідних відомостей до трудової книжки та видачі належно оформленої книжки працівнику.

Позивач не надала доказів порушення свого права.

Суд зауважує, що роботодавець не спростував того факту, що трудова книжка разом з копією наказу була вручена позивачу при звільненні. Водночас позивач не довела у визначений законом спосіб, що нею було вжито заходів для отримання трудової книжки. Зокрема, не надала доказів на підтвердження факту звернення до роботодавця з вимогою про видачу трудової книжки. Суд надав оцінку заяві, направленій засобами поштового зв`язку 25 червня 2022 року, однак в зазначеному листі позивач не висувала вимогу про надіслання трудової книжки поштою, натомість просила повідомити, у який спосіб може забрати її. Отже, позивач просилароботодавця з огляду на зміст заяви надати інформацію, водночас заявою позивач не уповноважила його на надсилання засобами поштового зв`язку чи видачу трудової книжки.

Суд надає оцінку також змісту витягу з Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, з якого вбачається нарахування в 2017 році заробітку позивачу як ДП УНДІЗ, так і ТОВ Промоушн торг, а в 2018 році - лише ТОВ Промоушн торг, тобто ДП УНДІЗ не був єдиною особою, з якою позивач перебувала у трудових правовідносинах. Водночас, адміністрація Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України у листі від 09 листопада 2022 року повідомила про відсутність трудової книжки позивача серед документації підприємства.

За таких обставин у суду відсутні беззаперечні підстави для визнання доведеним факту порушення права позивача невидачею відповідачем трудової книжки, оскільки відсутні як беззаперечні докази зберігання трудової книжки відповідачем, так і докази вжиття позивачем всіх можливих заходів для отримання трудової книжки.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 48, 51, 76, 81, 141, 258, 259, 263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного підприємства Український науково-дослідний інститут зв`язку, Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. О. Фінагеєва