РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року

м. Рівне

Справа № 562/671/24

Провадження № 22-ц/4815/587/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання : Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ПСП "Україна", ОСОБА_2 ,

треті особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув в порядку письмового провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 лютого 2025 року, ухвалене в складі судді Кушніра О.Г., повний текст якого складено 13.02.2025 року у справі № 562/671/24

в с т а н о в и в :

11 березня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про забезпечення його позову до Приватного сільськогосподарського підприємства "Україна", ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання недійсними свідоцтв про право власності та рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Позов мотивований тим, що після реформування КСП «Агроспілка Україна» розпайоване майно передано колективу співвласників майна. Однак частина високоліквідного майна КСП «Агроспілка Україна» незаконним шляхом перейшло до колишнього голови КСП «Агроспілка Україна» та засновника ПСП «Україна» ОСОБА_5 , чим були порушені права колишніх членів колективного сільськогосподарського підприємства. Зокрема, будівлю хімскладу по АДРЕСА_1 ОСОБА_3 набула за договором купівлі-продажу від ОСОБА_2 , якій в свою чергу вказану будівлю передано по акту прийому-передачі нерухомого майна головою комісії з вирішення майнових питань КСП «Україна», однак остання не була членом КСП «Агроспілка Україна» та відповідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства не отримувала. Інше спірне майно виділено для ПСП «Україна» в рахунок майнових сертифікатів, однак рішення комісії з організації вирішення майнових питань КСП «Україна» загальними зборам співвласників не затверджувалося. Тому набуття відповідачами права власності на вказане майно є незаконним.

Просив суд:

- визнати недійсним свідоцтво про право власності та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 35956009 від 03 липня 2017 року, вчинене державним реєстратором КП «Здолбунівське реєстраційне бюро» Семенюком М.М. на будівлю хімскладу, розташовану по АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 ;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 19417142 від 17 лютого 2015 року, вчинене державним реєстратором КП «Здолбунівське реєстраційне бюро» Слободенюк Р.П. на будівлю телятника для утримання племінних молочних телят і отельних корів, розташовану по АДРЕСА_2 , свідоцтво про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер НОМЕР_1 , видане 17 лютого 2015 року;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 20381221 від 30 березня 2015 року, вчинене державним реєстратором Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області Мішурою В.В. на будівлю заправки, розташовану по АДРЕСА_3 , свідоцтво про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер НОМЕР_2 , виданий 30 березня 2015 року;

- визнати недійсним свідоцтво про право власності та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 20380567 від 30 березня 2015 року, вчинене державним реєстратором Здолбунівського районного управління юстиції Рівненської області Мішурою В.В. на будівлю заправки, розташовану по АДРЕСА_3 , свідоцтво про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер НОМЕР_3 , виданий 30 березня 2015 року.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 лютого 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Україна», ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання недійсними свідоцтв про право власності та рішень про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно відмовлено.

Не погодившись з означеним рішенням позивач подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду скасувати, та постановити нове, якими задовольнити позовні вимоги в повному об`ємі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов безпідставного висновку проте, що він був ознайомлений із протоколом КСП «Україна» від 12.02.2015 року ще при подачі позову у січні 2016 року. Суд не врахував, що із змістом реєстраційних справ він не був ознайомлений і лише під час розгляду даної справи ознайомився із реєстраційною справою на телятник для утримання племінних молочних телят і отелених корів. Реєстраційні справи на інші об`єкти не було надано з причин їх відсутності на зберіганні в Рівненській районній військовій адміністрації Рівненської області. Висновок суду про пропуск строку позовної давності ґрунтується на припущеннях та не ґрунтується на документах долучених до матеріалів справи.

Вказує, що суд у підготовчому засіданні безпідставно відмовив у долучені до матеріалів справи доказів про його право на майнову частку у майні КСП.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПСП «Україна» вказує, що рішення суду законне та обґрунтоване. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Встановлено, що протоколом засідання комісії з організації вирішення майнових питань КСП «Україна» від 12 лютого 2015 року, яким за наслідками розгляд заяви ПСП «Україна» виділено для ПСП України зі складу пайового фонду КСП «Агроспілка Україна», яке перебуває у користуванні ПСП «Україна» в рахунок майнових сертифікатів серії РВ №0100691 від 25 жовтня 2011 року на суму 24847 грн. та серії РВ №0100713 від 12 лютого 2015 року на суму на суму 10784 грн. наступне майно, а саме: будівлю телятника, дві будівлі заправки та будівлю котельні ферми №1, що знаходяться в с. Здовбиця Рівненської області

17 лютого 2015 року ПСП «Україна» державним реєстратором КП «Здолбунівське реєстраційне бюро» Слободенюк Р.П. на підставі заяви представника ПСП «Україна» Шесталюка В.Ю., протоколу засідання комісії з організації вирішення майнових питань КСП «Україна» від 12 лютого 2015 року, свідоцтв про право власності на майновий пай члена КСП серії РВ №0100691та №0100713, акту приймання-передачі майна від 14 серпня 2011 року видане свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 19417142 від 17 лютого 2015 року на будівлю телятника по вул. Шосова, 293 в с. Здовбиця Рівненської області.

Спірний об`єкт нерухомості входив до цілісного майнового комплексу КСП «Агроспілка-Україна», який в результаті приватизації був розпайований та переданий в оренду ПСП «Україна» відповідно до договору №3 від 24 квітня 2000 року «Оренди майна», що знаходиться в цілісному майновому комплексі і є спільною частковою власністю громадян-співвласників.

Реєстраційні справи на інші спірні об`єкти не надано з причин їх відсутності на зберіганні в Рівненській районній військовій адміністрації Рівненської області.

З витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 липня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 набула право власності на склад міндобрив по АДРЕСА_1 на підставі акту приймання-передачі нерухомого майна, виданого головою комісії з вирішення майнових питань КСП «Україна» 09 вересня 2015 року.

13 жовтня 2017 року вказаний склад міндобрив ОСОБА_2 відчужила за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 травня 2023 року.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 182 ЦК України встановлено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952) визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Статтею 15 Закону № 1952 передбачений порядок проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень, а саме: прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; внесення записів до Державного реєстру прав; видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону № 1952 державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом; свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Частиною першою статті 24 Закону № 1952 встановлено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; об`єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; заяву про державну реєстрацію прав, пов`язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев`ятою статті 15 цього Закону; заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев`ятою статті 15 цього Закону; під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; після завершення п`ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

У відповідності до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до частини першої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Порядок прийняття співвласниками рішень про виділення майна в натурі врегульовано Рекомендаціями щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затвердженими наказом Міністерства аграрної політики України № 315 від 20 травня 2008 року (далі - Рекомендації).

Пунктами 2.4, 2.5 Рекомендацій передбачено, що управління майном, що перебуває у спільній частковій власності відповідно до укладеного договору про порядок володіння та користування майном, здійснюється через загальні збори співвласників.

У пункті 4 Рекомендації закріплені положення щодо виділення частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності. Зокрема, зазначено, що співвласник, який виявив бажання отримати в натурі належну йому частку майна, що перебуває у спільній частковій власності, подає уповноваженій особі, а у разі її відсутності-зборам співвласників відповідну заяву. Частка з майна, що перебуває у спільній частковій власності, виділяється її співвласнику в натурі у розмірі, еквівалентному вартості частки, визначеної договором про порядок володіння та користування майном. Для виділення спільної частки в натурі співвласник може об`єднати свою частку з частками інших співвласників, які виявили бажанні отримати їх у натурі. Якщо виділення в натурі частки з майна, що перебуває у спільній частковій власності, є неможливе (неподільна річ), співвласник, який виявив бажання отримати її в натурі, має право на одержання від інших співвласників матеріальної, у тому числі грошової, компенсації вартості його частки. Договір між співвласниками про виділення в натурі частки з нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Таким чином, оскільки майно колективних сільськогосподарських підприємств належить на праві спільної часткової власності його членам, його співвласники здійснюють свої права за спільною згодою і жоден зі співвласників самостійно або за згодою декількох власників не вправі вирішувати долю спільного майна без згоди всіх співвласників, рішення щодо виділення в натурі частки з майна повинно прийматися на загальних зборах співвласників одностайно.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 8 квітня 2019 року у справі № 132/2483/16-ц (провадження № 61-4128св19) та від 18 грудня 2019 року у справі № 131/475/16-ц (провадження № 61-37867св18).

Установивши, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо прийняття рішення загальними зборами членів підприємства, зборами уповноважених або створеним ними органом управління підприємства, якому передано окремі функції по господарському управлінню колективним майном, рішення про виділення ПСП «Україна» в натурі спірного майна і таке рішення не було надано державному реєстратору, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про порушення прав позивача.

Разом з тим, місцевим судом встановлено, що ОСОБА_1 про порушення свого права щодо будівлі телятника по АДРЕСА_2 дізнався в січні 2016 року, звертаючись до суду з позовом з покликанням та протокол засідання комісії з організації вирішення майнових питань КСП «Україна» від 12 лютого 2015 року та доєднавши його до позовної заяви, за яким ПСП «Україна» виділено крім будівлі телятника, ще й дві спірні будівлі заправки та будівлю котельні ферми №1, що свідчить про те, що позивач міг бути обізнаний щодо всіх цих спірних об`єктів. (справа №562/154/16-ц).

Проте, з позовом позивач звернувся до суду в березні 2024 року після спливу трирічного строку позовної давності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Виходячи з порівняльного аналізу термінів «довідався» та «міг довідатися», наведених у статті 261 ЦК України, можна дійти висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Механізм застосування позовної давності повинен корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (рішення від 20 грудня 2007 року за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»).

Оскільки ОСОБА_1 не надав суду належних і допустимих доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск строку позовної давності.

Поважних причин пропуску строку позовної давності судом першої інстанції не встановлено.

У зв`язку з наведеним, фактичні обставини у справі, встановлені судом першої інстанції під час її вирішення, підтверджують покладені в основу судового рішення висновки про відсутність підстав для задоволення заявлених у цій справі вимог з огляду на пропуск строку позовної давності, про застосування якої відповідачем ПСП «Україна» заявлено під час розгляду справи.

Наведені у апеляційній скарзі аргументи про неправильне визначення судом початку перебігу строку позовної давності для звернення з відповідними вимогами колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються встановленими у справі фактичними обставинами у справі, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявниками норм матеріального і процесуального права та зводяться до необхідності переоцінки встановлених судом обставин.

Слід також зазначити, що проявивши розумний ступінь добросовісності, ОСОБА_1 міг у 2016 році довідатись про видачу ПСП свідоцтв про право власності на спірне майно, ознайомитись з документами, які у 2016 році додав до позовної заяви у справі №562/154/16-ц, а отже міг дізнатись про порушення його прав на отримання майнового паю в натурі та мав об`єктивну можливість довідатися про факт набуття права власності на спірне майно відповідачем.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині до ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що обставин видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право власності на склад міндобрив по АДРЕСА_1 позивач не довів та вимог про визнання недійсним правочину, оформленого актом приймання-передачі майна від 09 вересня 2015 року, не заявляв. Акт приймання-передачі майна від 09 вересня 2015 року та реєстраційна справа на склад міндобрив по АДРЕСА_1 позивачем не надавалися та судом не досліджувалися.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки не знайшли свого підтвердження і зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та до тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 лютого 2025 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 12 червня 2025 року.

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.