Справа № 346/3654/24
Провадження № 22-ц/4808/833/25
Головуючий у 1 інстанції Третьякова І. В.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Василишин Л. В.,

Максюти І. О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» адвоката Городніщевої Єлизавети Олегівни на заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2025 року в складі судді Третьякової І. В., ухвалене у м. Коломия Івано-Франківської області, у справі за позовом ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2024 року позивач ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» звернулося до суду із позовом до відповідачки Книгницької про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що 20 грудня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний договір № 6197464 про надання споживчого кредиту на суму 20 000 грн. на строк 360 днів зі сплатою стандартної процентної ставки 1,99% на день, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідачки. Зазначений кредитний договір було укладено відповідно до Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Авентус Україна», затверджених наказом № 205-ОД від 10 лютого 2022 року.

У зв`язку із невиконанням умов вказаного договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування у ОСОБА_1 виникла заборгованість.

25 вересня 2023 року ТОВ «Авентус Україна» уклало з ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» договір факторингу №25.09/23-Ф, за з умовами якого позивач набув право грошової вимоги за кредитним договором до відповідачки, її заборгованість за кредитним договором складала 55 820 грн., з яких: 20 000 грн. тіло кредиту, 35 820 грн. проценти за користування кредитом.

Позивач зазначав, що в межах строку дії кредитного договору ОСОБА_1 були донараховані передбачені п. 1.5.1. договору відсотки за користування кредитними коштами за 60 календарних днів за період з 25 вересня 2023 року по 23 листопада 2023 року у розмірі 23 880 грн.

Посилаючись на те, що ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 25 вересня 2023 року за договором факторингу №25.09/23-Ф набуло право грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором, а відповідачка ОСОБА_1 в добровільному порядку відмовляється погашати наявну заборгованість, позивач просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 79 700 грн., з яких: 20 000 грн. тіло кредиту та 59 700 грн. проценти за користування кредитом, а також стягнути 2 422,40 грн. судового збору та 10 000 грн. витрат на правову допомогу.

В ході розгляду справи судом першої інстанції 18 березня 2025 року представник позивача подала до суду заяву, в якій зазначила, що ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» змінило своє найменування на ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал».

Заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2025 року позов ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» задоволено частково. Постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №6197464 від 20 грудня 2022 року в розмірі 55 820 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 695,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 000 грн., а всього: 64 515,40 грн.

У апеляційній скарзі на зазначене рішення суду представник ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» адвокат Городніщева Є. О., посилаючись на його необґрунтованість, неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильне дослідження доказів, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі, стягнувши з відповідачки 79 700 грн. заборгованості за кредитним договором, яка складається з суми заборгованості за основним боргом (тілом кредиту) у розмірі 20 000 грн., суми заборгованості за процентами нарахованими первісним кредитором у розмірі 35 820 грн. та суми заборгованості за процентами нарахованими ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» за 60 календарних днів за період з 25 вересня 2023 року по 23 листопада 2023 року в сумі 23 880 грн., а також сплачений судовий збір у сумі 2 422,40 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн. Також просить стягнути з ОСОБА_1 судові витрати у суді апеляційної інстанції, зокрема 3 633,60 грн. судового збору та 4 000 грн. витрат на правничу допомогу.

Представник скаржника не погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог відносно суми заборгованості за нарахованими ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» процентами за 60 календарних днів за період з 25 вересня по 23 листопада 2023 року загальною сумою 23 880 грн., оскільки право нарахування зазначених процентів скаржник має на підставі ст.ст. 512, 514, 1054, 1077, 1078 ЦК України.

Поза увагою суду першої інстанції залишено те, що на момент укладання Договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25 вересня 2023 року строк дії Договору про надання споживчого кредиту № 6197464 від 20 грудня 2022 року не сплив, а тому ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» здійснило нарахування процентів за користування грошовими коштами за 60 календарних днів в період дії Договору з 25 вересня по 23 листопада 2023 року за стандартною процентною ставкою 1,99%, в розмірі 23 880 грн. Зауважує, що нараховані відсотки за кредитним договором є процентами за користування кредитом, що нараховані в межах строку кредиту, тобто процентами за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором.

Також представник ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» вважає, що суд першої інстанції невірно здійснив розподіл судових витрат у справі, стягнувши на користь позивача 1 695,40 грн. судового збору та 7 000 грн. витрат на правову допомогу, оскільки позивачем було надано відповідні докази понесених ним витрат у суді першої інстанції, зокрема копію договору про надання правової допомоги, укладеного з адвокатом, заявку до договору, рахунок на оплату по замовленню.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк відповідачкою ОСОБА_1 не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи та ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал», суд першої інстанції прийшов до висновків, що у зв`язку із неналежним виконанням відповідачкою ОСОБА_1 умов кредитного договору, укладеного між нею та ТОВ «Авентус Україна», у неї виникла заборгованість в розмірі 55 820 грн., право вимоги на яку набув позивач за укладеними між ним та кредитодавцем відповідача договором факторингу. При цьому, суд першої інстанції вважав, що вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості в загальній сумі 79 700 грн., жодним чином не мотивовані та долученими до справи письмовими доказами наявність такого розміру заборгованості не підтверджується. Розподіл судових витрат суд першої інстанції здійснив пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Проте, повністю погодитись із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів не може з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2022 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи було укладено електронний договір № 6197464 про надання споживчого кредиту на суму 20 000 грн. на строк 360 днів зі сплатою стандартної процентної ставки в розмірі 1,99% в день, шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку ОСОБА_1 .

Вказаний договір, додаток № 1 до нього і паспорт споживчого кредиту до договору відповідачка ОСОБА_1 підписала електронним підписом одноразовим ідентифікатором «М872379» 20 грудня 2022 року (т. 1 а.с.28-33, 35-36).

Додаток № 1 і паспорт споживчого кредиту містить вказівку на суму кредиту, строк його видачі, знижену і стандартну відсоткові ставки, орієнтовну загальну вартість кредиту штрафи тощо.

Факт перерахування відповідачці ОСОБА_1 кредитних коштів на зазначену в договорі платіжну картку № НОМЕР_1 від ТОВ ««Авентус Україна» підтверджується листом ТОВ «Пейтек Україна» від 10 жовтня 2023 року № 20231010-3, номер транзакції 32515739 (т. 1 а.с.10-11).

Належність відповідачці ОСОБА_1 вищезазначеної платіжної картки № НОМЕР_2 підтверджується листом АТ КБ «Приват Банк» від 06 серпня 2024 року. Окрім того, із змісту вказаного листа вбачається, що на платіжну картку № НОМЕР_2 20 грудня 2022 року були зараховані грошові кошти в сумі 20 000 грн. Інформація про платника відсутня (т. 1 а.с. 91).

25 вересня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» було укладено договір факторингу № 25.09/23-Ф, згідно з умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступив ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» права грошової вимоги за кредитними договорами, вказаними у реєстрах боржників, в тому числі за кредитним договором ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 21, 37-41).

Згідно долученого до матеріалів справи витягу з реєстру боржників до договору факторингу № 25.09/23-Ф від 25 вересня 2023 року до позивача ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за заборгованістю, яка виникла за кредитним договором № 6197464 в загальній сумі 55 820 грн., з яких 20 000 грн. заборгованість за основною сумою боргу, 35 820 грн. заборгованість за відсотками (т. 1 а.с. 21).

Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі,якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно частин першої та другої статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (пункт 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

У статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

З огляду на вищезазначені норми права та наявні в матеріалах справи письмові докази колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» є обґрунтованими та доведеними.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром заборгованості, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» з огляду на таке.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (стаття 519 ЦК України).

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення відповідного договору.

При цьому слід враховувати, що у зв`язку із заміною кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

Отже, відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Статтею 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У таких випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

У справі, яка переглядається, відступлення права грошової вимоги за вищевказаним кредитним договором було здійснено шляхом укладення 25 вересня 2023 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» договору факторингу.

Відповідно до пункту 1.1 договору факторингу за цим договором позивач (фактор) зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Авентус Україна» (клієнта) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників, включаючи суму основного зобов`язання (кредиту), плату за кредитом (плату за процентною ставкою), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту.

Згідно із пунктом 1.2 договору факторингу перехід від клієнта (ТОВ «Авентус Україна») до фактора (позивача) прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акту прийому-передачі реєстру боржників згідно Додатку № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора права вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору.

Таким чином, до ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» відповідно до укладеного договору факторингу від 25 вересня 2023 року перейшло право грошової вимоги до відповідачки ОСОБА_1 за кредитним договором не тільки у розмірі 55 820 грн., яке виникло на момент укладення цього договору, а й на майбутні грошові вимоги, які можуть виникнути відповідно до умов кредитного договору.

Із змісту позовної заяви вбачається, що відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту № 6197464 від 20 грудня 2022 року укладеного між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 зі строком кредитування у 360 днів, ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» в межах цього строку у період із 25 вересня 2023 року по 23 листопада 2023 року нарахувало проценти за стандартною процентною ставкою в сумі 23 880 грн. (20 000 грн. х 1,99% х 60 дн.).

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та підтверджено Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 686/13446/15 (провадження № 61-18379св21).

За змістом вищевказаних вимог закону та умов кредитного договору, строк повернення всієї суми кредиту та відсотків за користування коштами настав 15 грудня 2023 року (360 днів від 20 грудня 2022 року) й саме до цього строку ТОВ «ФК «Фінтраст Україна», як новий кредитор, що набув всіх прав та обов`язків в зобов`язанні на підставі договору факторингу від 25 вересня 2023 року, укладеного з ТОВ «Авентус Україна», мало право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а після закінчення строку кредитування вимагати сплати сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги представника позивача ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» адвоката Городніщєвої Є. О. про те, що нарахування процентів за користування кредитними коштами здійснювалося в межах строку користування кредитом з урахуванням вимог чинного законодавства та на підставі умов кредитного договору.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку про недоведеність позивачем ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» заявленого розміру позовних вимог.

Колегія суддів зауважує, що суд першої інстанції, вирішуючи позовні вимоги в цій частині, неправильно застосував наведені вище норми матеріального права та не врахував, що внаслідок зміни кредитора у зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад в частині кредитора.

Натомість зміна кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги із зазначенням у договорі обсягу зобов`язання, яке передається до закінчення строку кредитування, не обмежує цивільних прав учасників спірних правовідносин, в тому числі нового кредитора щодо отримання процентів за правомірне користування позичальником грошовими коштами на підставі статті 1048 ЦК України.

Позивач у цій справі є сингулярним правонаступником первісного кредитора за укладеним кредитним договором, відповідно, установлені судом правовідносини продовжували існувати з попереднім змістом, а відбулася виключно заміна сторони кредитора в існуючому зобов`язанні з попереднім змістом та усіма істотними умовами.

Відповідно до п. 2 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин. (ч. 4 ст. 376 ЦПК України).

За таких підстав, апеляційний суд доходить висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення, та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина перша, пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України.

У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України встановлено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, розподіл судових витрат, понесених стороною у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та її переглядом, зокрема, у суді апеляційної інстанції, має здійснити той суд, який ухвалює остаточне рішення у справі, враховуючи загальні правила розподілу судових витрат.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Відповідно до положень частин першої, другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного з відповідачки стягуються документально підтверджені судові витрати, понесені позивачем у межах цієї справи в розмірі 6 056 грн., а саме: 2 422,40 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви (т. 1 а.с. 8) та 3 633,60 грн. за подання апеляційної скарги (т. 2 а.с. 24).

ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» в апеляційній скарзі також просило відшкодувати понесені витрати на правничу допомогу в суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 10 000 грн. та 4 000 грн. відповідно.

Відповідно до частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Між тим, в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. … саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності».

Оскільки відповідачка не заявляла про наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу та не доводила їх не співмірність, апеляційний суд вважає, що витрати на правову допомогу позивача підлягають стягненню з відповідачки в повному розмірі 14 000 грн.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» адвоката Городніщевої Єлизавети Олегівни задовольнити.

Заочне рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 03 квітня 2025 року скасувати.

Позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» заборгованість станом на 23 листопада 2023 року за договором про надання споживчого кредиту № 6197464 від 20 грудня 2022 року в розмірі 79 700 (сімдесят дев`ять тисяч сімсот) грн., з яких: 20 000 грн. тіло кредиту та 59 700 грн. проценти за користування кредитом, а також стягнути у відшкодування витрат по сплаті судового збору за подачу позовної заяви та апеляційної скарги 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн. та 14 000 (чотирнадцять тисяч) грн. у відшкодування витрат на правову допомогу, а разом 99 756 (дев`яносто дев`ять тисяч сімсот п`ятдесят шість) грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її ухвалення і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 10 червня 2025 року.

Судді В. М. Барков

Л. В. Василишин

І. О. Максюта