Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/999/24
Номер провадження2/711/72/25
РІШЕННЯ
13 березня 2025 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі; головуючого судді - Кондрацької Н.М.
при секретарі - Мелещенко О.В.,
захисників адвокатів Весеньова Є.В., Кушнір Т.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Весеньов Євген Володимирович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину фраудаторним, -
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.10.2023 року N?349575024, квартира за адресою: АДРЕСА_1 була придбана 12.09.2015 року, вже під час укладення шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.12.2023 року N?357807338, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , була подарована 23.11.2023 року - ОСОБА_5 .
Під час судового розгляду справи в Драбівському районному суді Черкаської області, ОСОБА_3 сказав, що він не повідомляв приватного нотаріуса Алексєєву ІЮ. про те, що відносно нього та ОСОБА_2 розглядається справа про стягнення з них грошових коштів в солідарному порядку.
Не повідомила про ці обставини приватного нотаріуса і ОСОБА_2 .
Таким чином вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 приховавши від нотаріуса інформації про наявність відносно них судової справи, про стягнення з них як подружися грошових коштів за розпискою, строк виконання якої настав, з метою уникнення майнової відповідальності, подарували квартиру придбану ними в шлюбі своїй дочці - ОСОБА_5 .
Такі дій містять всі ознаки фраудаторного правочину.
Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 29.01.2024 року, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі - 586281,28 грн.

У позові просить визнати недійсним договір дарування, серії та номер 6325, виданий 23.11.2023, видавник приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєва І.Ю., за яким було подаровано ОСОБА_4 квартира за адресою АДРЕСА_1 та стягнути понесені витрати.

Ухвалою суду від 09.02.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.

На адресу суду 21.2.2024 надійшов відзив ОСОБА_3 , у якому зазначається, що 09 жовтня 2021 року між ним та Позивачем ( ОСОБА_1 ) було укладено розписку про отримання грошових коштів в борг, згідно якої Позивач передав в борг відповідачу-2 грошові кошти в сумі 491 000,00 (чотириста дев`яносто одну тисячу) гривень, що на момент отримання боргу в еквіваленті до євро за офіційним курсом НБУ становило 16 120,00 (шістнадцять тисяч сто двадцять) євро.

Однак, дану суму відповідач-2 не використав на потреби сім`ї, як зазначав у розписці від 09 жовтня 2020 року, а витратив на власні потреби, а саме для погашення своїх боргових зобов`язань перед третіми особами. Свою дружину, ОСОБА_2 , не повідомив про вказані кошти, адже на той момент (і до тепер) вони проживали окремо і тісного спілкування не мали, до того ж і боргові зобов`язання, на погашення яких відповідач-2 витратив кошти Позивача, були набуті ним ще задовго до створення сім`ї, тому до неї не мали жодного відношення. Виходячи з цього, відповідач-2 розпорядився даними коштами на власний розсуд.

Виходячи з того, що спілкування між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 наразі мінімальне і стосується лише їх спільної дитини - ОСОБА_5 , ОСОБА_2 не повідомляє ОСОБА_3 про всі свої дії, а тому рішення подарувати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , доньці - ОСОБА_5 , було прийняте нею самостійно з її власних особистих мотивів, а не з метою уникнення майнової відповідальності.

Відповідч-2 до останнього не знав про рішення відповідача-1 подарувати квартиру доньці і дізнався про це лише коли відповідач-1 попрохала його бути присутнім у нотаріуса при вчиненні даної нотаріальної дії, адже поки що відповідач-2 і відповідач-1 є законним подружжям, незважаючи на роздільне проживання, а тому присутність відповідача-2 була необхідна.

Також варто зазначити, що на момент дарування квартири, відповідач-1 не була ознайомлена з тим фактом, що у Драбівському районному суді Черкаської області перебувала цивільна справа за N? 692/1109/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, адже всі документи по даній справі отримував відповідач-2 та не розповідав Відповідачу-1 цю інформацію, адже на початку вважав що самостійно зможе розібратись із даною ситуацією, оскільки цей борг стосувався лише його і використав він дані кошти на свої власні потреби.

Тому, виходячи з вищесказаного, станом на 23 листопада 2023 року, відповідач-1 не була ознайомлена із фактом наявності відносно неї судової справи, а тому не діяла з мотивів уникнення майнової відповідальності. Відповідно, факт приховування будь-якої інформації від нотаріуса - відсутній. А тому, даний правочин не може вважатись фраудаторним.

Вчинений відповідачами правочин не вчинявся у межах справи про банкрутство та у період відкритого виконавчого провадження, про що свідчать матеріали справи.

Окрім цього, позивач та його представник, адвокат Весеньов Євген Володимирович, вважають за необхідне стягнути солідарно із відповідача-1 та відповідача-2 витрати на правову допомогу, орієнтовний розрахунок якої складає - 70 000,00 грн.

Варто наголосити, що стороні, яка намагається стягнути витрати на професійну правничу допомогу, слід якомога детальніше описати надані послуги та надати суду максимально можливий обсяг доказів, що реально підтверджує заявлений розмір витрат на адвоката.

На думку відповідача-2, витрати на професійну правничу допомогу адвоката Весеньова Євгена Володимировича у розмірі 70 000,00 грн. є завищеними і такими, що не відповідають дійсним оцінкам вартості адвокатських послуг.

Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Адвокатом Весеньовим Є.В. до суду подано відповідь на відзив, у якому указує на те, що під час розгляду справи у Драбівському районному суду Черкаської області ОСОБА_3 отримував усі листа сам, про що він зазначає у своєму відзиві, тому його дружина не знала про цю справу. Однак, не повідомляє на підставі чого він отримував ці листи та докази цього не надає.

Звертає увагу на те, що після звернення ОСОБА_1 до суду, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 раптово подарували своє єдине нерухоме майно, на яке могло було бути звернуто стягнення, своєї малолітній дитині, хоча до цього жили у цій квартирі з дитиною вісім років.

При цьому ОСОБА_3 стверджує про те, що ОСОБА_2 не знала про спір, отримував за ОСОБА_2 документи та приховував від неї. Тоді виникає питання, хто підписував документи до Драбівського районного суду від імені ОСОБА_2 та хто підписував документи у нотаріуса.

Від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кушнір Т.В. 18.04.2024 надійшов відзив, у якому вона зазначає, що заперечує даний позов, позовні вимоги заявлені з надуманих підстав і не відповідають, як фактичним обставинам, так і вимогам чинного законодавства, а тому - не підлягають задоволенню судом.

Позивач в обґрунтування позовних вимог вказував, що 09.10.2021р. Позивач дав в борг відповідачу ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 491000,00 грн., що на момент їх передачі було еквівалентно 16120 євро, строком до 09.10.2023р. Позивач вказав, що дані кошти були отримані саме ОСОБА_3

Згідно даної розписки від 09.10.2021 року, за зобов`язанням ОСОБА_3 по даній розписці виступив поручитель ОСОБА_6 . Проте позивач не має жодних майнових претензій до поручителя згідно даної розписки від 09.10.2021 року

Проте Позивач вважає, що в дружини боржника ОСОБА_2 виник солідарний обов`язок з повернення позики, хоча дружина ОСОБА_3 не була обізнана про отримання позики та не надавала свою згоду щодо отримання ОСОБА_3 грошових коштів за розпискою від 09. 10.2021р. Дані кошти не були витрачені в інтересах сім`ї

На підтвердження своїх вимог Позивач надав суду розписку від 09.10.2021 та незважаючи на те, що отримані в борг кошти забезпечені порукою, позивач вважає що договір дарування належної ОСОБА_2 на праві приватної власності кварти, згідно якого квартира була подарована донці - є фраудаторним.

Так дійсно, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 з 19.09.2014р. перебували у шлюбі, який був розірваний рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.03.2024 р. по справі N? 711/1382/24.

Проте фактично, відповідачі не проживають разом більше 4-х років та не ведуть спільного господарства, на підтвердження даного факту в матеріалах справи міститься довідка, що надав Позивач, що за адресою АДРЕСА_1 проживає відповідачка ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Дійсно, під час шлюбу, 12.09.2014 року ОСОБА_8 набуто у власність квартира за адресою АДРЕСА_1

Проте набуття в приватну власність вказаної квартири не здійснено за рахунок коштів спільного сімейного бюджету, дана квартира була подарована Відповідачці її бабусею, яка успадкувала дану квартиру 18.07.2015р. від чоловіка (дідуся відповідачки). Позивачка не знала, що замість договору дарування був укладений договір купівлі продажу, оскільки перебуваючи на останній термінах вагітності, за станом здоров`я не могла бути присутня в нотаріуса, її інтереси представляв чоловік.

Крім того, на момент посвідчення даного договору бабусі, яка подарувала успадковану квартиру своїй онуці ОСОБА_2 було 74 роки, вона також через похилий вік та стан здоров?я не могла бути присутня в нотаріуса, її інтереси представляв її син.

Саме даний факт, відсутності особисто дарувальника та обдарованого, на думку відповідачки і стало причиною плутанини, при укладанні договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_1 , яка по факту була договором дарування квартири, яка завжди перебувала у власності сім`ї ОСОБА_2 .

Проте, через великі фізичні та емоційні навантаження після народження 20.08 2015 доньки, та безмежну довіру на той час чоловіку, відповідачка не знала, що від її імені був укладений договір купівлі продажу квартири, а не дарування квартири. Дізналась вона про даний факт лише в 2020 році, після того, як відповідачі стали проживати окремо. Колишній чоловік не зміг пояснити чому був укладений договір купівлі продажу, коли фактично було здійснено дарування квартири

Крім того, відповідачці ОСОБА_2 на момент 23.11.2023 р. дати дарування квартири доньці, не було відомо про наявність заборгованості в чоловіка за розпискою та існування судової справи N? 692/1109/23. Відповідачка випадково дізналась від колишнього чоловіка, коли він відвідував доньку, про його борги та отримала від нього 27.11.2023 року копію позовної заяви. Для захисту свої прав, ОСОБА_2 терміново 28.11.2023 року надала суду по справі 692/1109/23 відзив. Крім того, Відповідачкою подана апеляційна скарга на рішення Драбівського районного суду Черкаської області у справі N? 692/1109/23, яка на момент подання даного відзиву розглядається в Черкаському апеляційному суді

Спірний договір не був вчинений, як стверджує Позивач, без реального наміру щодо настання наслідків, пов`язаних з даруванням майна. Навпаки, спірний договір було спрямовано на реальне настання правових наслідків, вказаних в договорі, тобто мали певну правову та фактичну мету, яка не є очевидно неправомірною та недобросовісною.

Зокрема, спірний договір був укладений з метою врегулювання виключно виниклого між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , внутрішнього сімейного конфлікту, та для врегулювання майнових відносин між подружжям.

Адже, ще до укладання спірного договору між подружжям виник конфлікт, після якого подружжя фактично з 2020 року припинили шлюбні відносини та ведення спільного господарства, спілкувались виключно щодо виховання доньки, оскільки на 2020 рік донці було лише 4 роки та вона потребувала участі обох з батьків. У зв`язку з цим, та подальшими намірами сторін щодо розірвання шлюбу, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 домовились врегулювати на майбутнє спірні майнові відносини між ними щодо майна, яке помилково було оформлено договором купівлі продажу, хоча фактично ОСОБА_2 отримала в дар (безоплатно) від своєї бабусі дану квартиру

Зокрема, за домовленістю між подружжям, дана квартира повинна належати їхній доньці.

Таким чином, спірний договір дарування був укладений за дійсним волевиявленням обох сторін та відповідала їх внутрішній волі. За змістом та формою договір відповідав нормам законодавства України, та реально був виконаний сторонами договору.

У діях відповідачів були відсутні будь-які наміри щодо створення умов по зменшенню належного відповідачам майна, саме для утруднення невиконання та створення перешкод у виконанні рішення суду по справі 692/1109/23. Крім того, спір по даний справі не вирішений, справа розглядається в Черкаському апеляційному суді.

Тобто, позивач, подаючи позов по даній справі, фактично не доводить, а припускає порушення своїх прав у майбутньому. Відповідно суд не може захистити такі права позивача на майбутнє, яке по-перше будується на припущеннях, а по-друге, так, як ні сторонам ні суду не відомо чи будуть такі права Позивача порушені в майбутньому в дійсності

Отже, на момент укладення спірного договору дарування відсутні будь-які підстави стверджувати, щодо наявності умов та обставин для встановлення фіктивності даного правочин, визначені ст. 234 ЦК України.

Відносно попереднього розрахунку суми судових витрат, то на момент подання цього відзиву ОСОБА_2 позбавлена можливості визначити весь розмір очікуваних судових витрат, на цей момент вони складаються із витрат на правову допомогу в розмірі - 5 000 грн.

Просить відмовити повністю позивачу в задоволенні позовних вимог.

Ухвалою суду від 23.05.2024, із занесенням до протоколу судового засідання, залучено у якості третьої особи Службу у справах дітей Черкаської міської ради.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Весеньов Є.В. підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив задоволити у повному обсязі. Звернув увагу суду на те, що після звернення позивача до суду з позовом про стягнення коштів за розпискою, відповідачі переоформили квартиру на свою малолітню дитину. Вважає, що причиною цього є уникнення від повернення коштів. Зазначає, що квартира придбана у шлюбі, отже є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, вона подарована дитині за згодою іншого з подружжя.

Адвокат Кушнір Т.В., діючи в інтересах ОСОБА_2 , заперечила щодо задоволення позовних вимог. Повідомила, що квартира була власністю бабусі відповідачки, яку остання успадкувала від свого чоловіка. Відповідач була упевнена, що укладався договір дарування квартири. Вона не була присутня під час укладання договору, була вагітна у той час та її інтереси у нотаріуса представляв її чоловік. Про те, що квартиру було придбано, а не подаровано вона дізналась у 2020 році. Додала, що відповідачі з 2020 року не проживають разом, а у 2024 році шлюб їх розірвано рішення суду. Зауважила, що метою укладання договору дарування квартири дитині є передати їй це майно, щоб квартира вернулась сім`ї. Звернула увагу, що ОСОБА_2 не знала про розписку укладену між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи згідно доручення ОСОБА_9 повідомила суду, що дитина є добросовісним набувачем. Батьками отриманий дозвіл на вчинення правочину.

Заслухавши присутніх представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи № 711/999/24 та матеріали цивільної справи № 692/1109/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, яка була витребувана з Драбівського районного суду Черкаської області, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з копією розписки від 09.10.2020 ОСОБА_3 отримав у борг для потреб сім`ї грошові кошти від ОСОБА_1 у сумі 491000 грн, що на момент передачі було еквівалентно 16120 євро. Кошти зобов`язався повернути до 09.10.2023.

Згідно свідоцтва від 19.09.2014 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали шлюб.

У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження.

Згідно копії договору від 12.09.2015 ОСОБА_10 , який діє від імені ОСОБА_11 , на підставі довіреності посвідченої 18.07.2015 приватним нотаріусом Степаненко А.М., та ОСОБА_3 , що діє від імені ОСОБА_2 , на підставі довіреності посвідченої 18.07.2015 приватним нотаріусом Степаненко А.М., уклали договір щодо купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

Згідно даного договору продаж квартири вчинено за 155716 грн., які отримано представником продавця. Представник покупця не приховав обставини, що мають істотне значення, а представник продавця свідчить про відсутність недоліків, які значно знижують цінність та можливість використання за цільовим призначенням квартири.

Крім того, у договорі (п. 3.3) зазначається, що придбання квартири вчиняється за письмовою згодою чоловіка покупця ОСОБА_3 , викладеної у вигляді нотаріальної посвідченої нотаріусом Степаненко А.М. заяви.

Як вбачається із заяви від 18.07.2015, яка посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Степаненко А.М., ОСОБА_3 надав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на придбання та укладання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 роз`яснено, що згідно ст. 60-65 СК України, майно, яке набуте під час шлюбу є їх спільною власністю, володіння, користування і розпорядження одним з подружжя таким майном здійснюється за згодою другого.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.09.2015 ЕКВ 311018 здійснено реєстрацію права власності квартири АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 .

У рішенні Служби у справах дітей Виконавчого комітету Черкаської міської ради від 16.11.2023 № 440 зазначається, що розглянувши заяву батьків ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо надання дозволу матері на дарування, а батькові на прийняття у дар на ім`я малолітньої квартири, беручи до уваги рішення комісії з питань захисту прав дитини від 10.11.2023 та рішення комісії з питань захисту прав дитини від 15.11.2023, надано дозвіл матері ОСОБА_2 на дарування, а батькові ОСОБА_3 прийняти в дар на ім`я малолітньої ОСОБА_4 , 2015 року народження, квартири АДРЕСА_2 , користувачем якої вона є і залишається.

У заяві від 23.11.2023, яка нотаріально посвідчена приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., ОСОБА_3 , попередньо ознайомлений з вимогами чинного цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, а також з вимогами ст.ст. 60, 61, 62, 63, 65 Сімейного кодексу України, надав згоду своїй дружині - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на укладення договору дарування квартири, за яким вона дарує квартиру АДРЕСА_2 . Укладення даного договору є в інтересах сім?ї.

Згідно відповіді від 17.11.2023 № 7868/01.03-01 приватному нотаріусу Алєксєєвій І.Ю. Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради станом на 17.11.2023 у квартирі АДРЕСА_2 зареєстрована малолітня дитина ОСОБА_4 .

Згідно Договору дарування від 23.11.2023, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., ОСОБА_2 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_3 прийняв у дар на ім`я малолітньої ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з матеріалами судової справи № 692/1103/23 Драбівського районного суду Черкаської області 24.10.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою.

Ухвалою Драбівського районного суду Черкаської області від 26 жовтня 2023року відкрито провадження у справі та призначене судове засідання на 16.11.2023. Судом здійснено направлення повідомлень разом з копіями позовної заяви кожному з відповідачів, які отримав особисто ОСОБА_3 31.10.2023 та ОСОБА_3 замість ОСОБА_2 02.11.2023.

Відповідачем ОСОБА_2 на адресу Драбівського районного суду Черкаської області 29.11.2023 направлений відзив на позовну заяву, який був зареєстрований у суді 01.12.2023.

У подальшому судом направлялись повідомлення ОСОБА_2 на її електронну адресу та надсилались смс повідомдення на мобільний номер телефону, які указувались у нею у відзиві

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 29.01.2024 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 586281,28 грн. у рахунок погашення заборгованості за борговою розпискою від 09.10.2021, вирішено питання судових витрат.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 02.05.2024 рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 29 січня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу за розпискою - скасоване та ухвалене у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу за розпискою відмовлено, у решті рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - залишити без змін.

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст. 203 ЦК України).

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

Для визнання правочину фіктивним підлягає встановленню наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до положень статті 234 ЦК України.

У постанові Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі №755/17944/18, Верховний Суд зазначив, що договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними.

Згідно ч.3 ст. 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

Отже, предметом позову є Договір дарування від 23.11.2023, згідно якого було подаровано ОСОБА_2 своїй малолітній доньці ОСОБА_5 , від імені якої діяв її законний представник батько ОСОБА_5 , квартиру АДРЕСА_2 .

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Зі змісту зазначеної вище статті 215 ЦК України, а саме її ч. 3 можна зробити висновок про те, що правом оспорювати правочин законодавець наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи».

Цивільне законодавство не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів.

Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Суд, при вирішенні спору у межах даної цивільної справи, звертає увагу на те, що правочин укладено між чоловіком та дружиною, які перебували у шлюбі, на користь їх малолітної дитини, яка як до так і після укладання оспорюваного провочину була зареєстрована та користувалась квартирою.

У постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц зроблено висновок про те, що у спорах, які виникли із договорів, укладених сторонами, які є близькими родичами, необхідно перевірити, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Зокрема, дії спрямовані на відчуження майна, особою, яка достеменно обізнана про необхідність виконання грошового зобов`язання, заниження нею вартості майна при відчуженні, а також невжиття протягом тривалого часу до відчуження майна заходів, спрямованих на належне виконання своїх зобов`язань перед кредитором, свідчать про недобросовісність цієї особи при укладенні договору відчуження майна та про зловживання своїми правами.

При цьому фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, а така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч. 3 ст. 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст. 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст. 228 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (касаційне провадження № 14-260цс19), у якому Велика Палата Верховного Суду не відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі № 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі № 359/1654/15-ц.

Цивільно-правовий договір (у тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів.

Боржник, який вчиняє дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно і зловживає правами стосовно кредитора. Водночас будь-який правочин, вчинений боржником, у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.

Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Таким чином, обізнаність особи про наявність позовних вимог про стягнення з неї заборгованості, тобто існування майнового спору на момент вчинення правочину щодо відчуження майна, може свідчити про наявність умислу при укладенні безоплатного договору (договору дарування) на приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20, від 11 листопада 2020 року у справі № 619/82/19, від 28 квітня 2021 року у справі № 236/16179/18, від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18.

Так, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 727/2525/20 зроблено висновок про те, що при укладенні договору дарування частки квартири воля відповідачів не відповідала зовнішньому прояву та не мала на меті реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, оскільки особа відчужила майно після пред`явлення до неї позову про стягнення заборгованості, майно відчужено на підставі безвідплатного договору близькому родичу, а також що, після відчуження спірного майна відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором.

Судом встановлено, що цивільний позов пред`явлено ОСОБА_12 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 24.10.2023, провадження у справі відкрито 26.10.2023. З матеріалів цивільної справи №692/1109/23 вбачається, що ОСОБА_3 був обізнаний про існування цивільної справи, де він є відповідачем, оскільки ним отримано рекомендоване повідомлення з вмістом вкладеного (позовною заявою з додатками) 31.10.2023 особисто під підпис.

Варто звернути увагу на те, що відповідач ОСОБА_3 02.11.2023 отримав повідомлення про судове засідання разом з копією позовної заяви та додатками за адресою проживання та реєстрації ОСОБА_2 , яке було адресовано останній.

Суд також звертає увагу на те, що відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 здійснено звернення до Служби у справах дітей Виконавчого комітету Черкаської міської ради задля надання дозволу на укладання договору дарування, чому передувало винесення рішень комісії з питань захисту прав дитини від 10.11.2023 та рішення комісії з питань захисту прав дитини від 15.11.2023.

При цьому, судом вкотре звертається увага на те, що малолітня ОСОБА_5 з 09.12.20215 зареєстрована у кв. АДРЕСА_2 , що слідує з Витягу з реєстру територіальної громади від 07.11.2023, тобто, як до укладення спірного договору, так і після його укладення, проживала та проживає у вказаній квартирі.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що на час безоплатного відчуження, 23.11.2023, своїй малолітній доньці квартири, ОСОБА_3 , як і ОСОБА_2 було достеменно відомо про наявність судової справи щодо стягнення грошових коштів за борговою розпискою.

Крім того, з рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 29 січня 2024 року вбачається, що відповідач ОСОБА_3 визнав вимоги частково щодо заборгованості за борговою розпискою. Повідомив, що з ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі з 19.09.2014р. по даний час. Уточнив що позика бралась не у інтересах сім`ї. Зазначив, що квартира у м. Черкаси є місцем проживання дружини та була придбана під час шлюбу. У цій квартирі відповідач зареєстрований не був. Зазначив, що під час оформлення договору дарування квартири, він був у нотаріуса та підписував відповідні папери, як співвласник, нотаріуса про боргові зобов`язання ніхто не повідомляв. Отже, ОСОБА_3 розумів про відповідні наслідки таких подій та обов`язок відшкодувати отримані у борг кошти.

За встановлених в цій справі обставин суд приходить до висновку, що укладення особою, яка має боргові зобов`язання, договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від звернення стягнення на нього в рахунок відшкодування коштів свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином - реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі, а сам по собі факт укладення договору дарування з дотриманням визначеного законом порядку та державної реєстрації за обдарованим права власності на спірну квартиру, не може слугувати підтвердженням реального настання правових наслідків, обумовлених оспорюваним правочином, оскільки дії сторін були спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою його приховування від звернення стягнення на це майно.

Отже, правова мета оспорюваного договору дарування є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена таким правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей договір є фіктивним і може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України.

Крім того, відповідачем ОСОБА_3 визнається факт отримання коштів у ОСОБА_1 та неповернення їх, а отже ОСОБА_3 мав усвідомлювати, що необхідно відшкодовувати заборгованість. Однак, не зважаючи на це та укладаючи договір дарування, фактично зменшив свою платоспроможність перед кредитором. Такі дії є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, направленим на недопущення (уникнення) задоволення вимог кредитора.

Суд вважає, що вказаний правочин спрямований на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому вимог про стягнення грошових коштів з боржника.

Такий висновок відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20.

Також у постанові Верховного Суду від 10.02.2021 у справі №754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/ використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин)».

Щодо посилання представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Кушнір Т.С. на те, що кв. АДРЕСА_2 була власністю ОСОБА_2 , необізнаність останньої про набуття нею права власності за договором купівлі-продажу, а не дарування, суд зазначає слідкуюче.

Відповідно до ч. 1ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкції правил ст. 60 СК України свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначений правовий висновок викладений, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 25.02.2021 у справі № 335/10739/17, від 06.02.2018 у справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як зазначено, зокрема у постанові від 19.10.2021 у справі № 521/1695/18 (провадження № 61-17105св20) критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Тобто, статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Крім того, суд звертає увагу на те, що у постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18 (провадження № 61-13953св19) вказано, що якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1, 3 ст. 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зареєстрований 19.09.2014, доказів щодо розірвання шлюбу суду не надано.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, квартира АДРЕСА_2 , набута відповідачами під час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю подружжя. Тобто, за оспорюваним правочином відчужено майно перебувало у спільній сумісній власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 без виділених часток кожного з них.

ОСОБА_2 з 09.12.2015 та на час розгляду справи є зареєстрованою у квартирі відносно якої укладений спірний правочин.

На ці обставини (спільної сумісної власності) указають пояснення ОСОБА_3 під час розгляду справи № 692/1109/23, посилання у Договорі купівлі-продажу квартири від 20.03.2015 на заяву ОСОБА_3 , як власне і сама його заява від 18.07.2015 та ознайомлення його з вимогами ст.ст. 60, 61, 62, 63, 65 Сімейного кодексу України.

Суд відхиляє посилання про необізнаність ОСОБА_2 про набуття права власності на квартиру за договором купівлі-продажу.

Так, відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За загальними правилами доказування, визначеними статями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Суду не надано жодних доказів того, що ОСОБА_2 не було відомо про укладання договору купівлі-продажу квартири від 20.09.2015. Більш того, при укладання цього договору вона діяла через свого представника ОСОБА_3 , якому надала довіреність на вчинення таких дій, що була посвідчено приватним нотаріусом Степаненко А.М.

Станом на час розгляду справи суду також не надано доказів того, що укладений договір купівлі-продажу був оскаржений ОСОБА_2 щодо природи його укладання.

Суд укотре зауважує, що укладенням спірного договору його сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, адже квартира як до, так і після укладення спірного договору фактично перебуває у володінні, користуванні відповідача ОСОБА_2 , як співвласника квартири з 23.11.2023.

У Постанові від 07.09.2022 року по справі № 910/16579/20 Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (п. 10.34).

За таких обставин суд, з`ясувавши дійсні обставини та аналізуючи зібрані в справі докази, дійшов висновку, що матеріали справи не містять наявних обставин, а відповідачами не долучені докази, які б дали право визнати недоведеними позовні вимоги позивача, отже договір дарування серії та номер 6325, виданий 23.11.2023, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., за яким було подаровано ОСОБА_4 квартиру за адресою АДРЕСА_1 , підлягає визнанню недійсним, тому вказані позовні вимоги позивача слід задовольнити.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11-13, 81, 133, 141, 223, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Весеньов Євген Володимирович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину фраудаторним - задовлити.

Визнати недійсним (фраудаторним) Договір дарування від 23.11.2023, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від імені якої діяв законний представник батько ОСОБА_3 , за яким було подаровано ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2 ( посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвою І.Ю., зареєстровано у реєстрі за № 6325.)

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Черкаського апеляційного суду.

Головуючий: Н. М. Кондрацька