ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/6073/23 Головуючий суддя І інстанції Аркатова К. В.
Провадження № 22-ц/818/52/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ткаченко Юлії Олегівни на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення забезпечувального платежу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 через свою представницю адвоката Ткаченко Ю.О. звернувся з позовною заявою до ФОП ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на свою користь забезпечувальний платіж в розмірі 259500 грн., а також, у порядку статті 625 ЦК України, 3 % річних в розмірі 9491,30 грн., інфляційні витрати в сумі 70035,96 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3390,27 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами укладено договір оренди № 1/09.12 від 09 грудня 2021 року (далі договір). Предметом вказаного договору є нерухоме майно, а саме будівля літ. А-2, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 427,3 кв.м.

Відповідно до п. 2.1 договору сума орендної плати в місяць за період з 01.03.2022 року по 01.09.2022 року за орендоване майно становить 123000 (сто двадцять три тисячі) грн. 00 коп. без ПДВ.

Пунктом 2.1.2. договору передбачена умова сплати забезпечувального платежу у розмірі місячної орендної плати, що складає 136500 (сто тридцять шість тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. без ПДВ та платіж за перший місяць користування об`єктом оренди (за період з 01.03.2022 року по 31.03.2023 року), який складає 123000 (сто двадцять три тисячі) грн. 00 коп. без ПДВ.

Адвокат Ткаченко Ю.О. вказує, що орендарем (позивачем) на виконання пункту 2.1.2. договору внесений забезпечувальний платіж у розмірі 259500 (двісті п`ятдесят дев`ять п`ятсот) грн. 00 коп., що не заперечується відповідачем та підтверджується листом від нього, який датований 16 березня 2023 року.

Забезпечувальний гарантійний платіж перераховується на підставі ч. 1 ст. 199 ГК України, згідно з якою виконання господарських зобов`язань забезпечується заходами захисту прав і відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими ГК України та іншими законами.

Згідно з пунктом 3.1. договору орендоване майно передається орендареві у користування у строк до 01.03.2022 року та оформлюється актом приймання-передачі, що підписується сторонами та є невід`ємною частиною цього договору, згідно додатку 1. Проте, відповідачем не передано майно у користування до 01.03.2022 року. Позивач та відповідач Акт приймання-передачі майна не підписали, тобто, вимоги, передбачені п.3.1. Договору не виконані. А, отже, майно не передано у користування орендарю (позивачу).

Представник позивача посилається на приписи ст. 530 ЦК України, відповідно до яких якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Необхідно зазначити, що пунктом 4.1 Договору передбачено обов`язок відповідача передати у володіння та користування Позивачу зазначене у Договорі майно та підписати акт приймання-передачі майна.

Відповідно до ст. 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором.

Представник позивача вказує, що з метою досудового врегулювання спору представником Позивача було направлено вимогу про повернення грошових коштів від 10 квітня 2023 року, в якій вимагалось від відповідача повернути грошові кошти протягом семи днів з моменту отримання вимоги. Проте, відповідач не отримав вищевказану вимогу, з трекінгу відправлень вбачається, що відправлення не вручене під час доставки. Вимога направлялась на адресу, яка була вказана у листі від ФОП ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ).

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Представник позивача також вказує, що акт приймання-передачі не підписаний, нерухомим майном її довіритель не користувався жодного дня, не відбулося передання наймачеві будівлі, тобто, строк який визначений у договорі не почав обчислення, але відповідач не повертає забезпечувальний платіж, у зв`язку з цим виникла необхідність у зверненні до суду з позовом задля захисту свого порушеного права, як власника грошових коштів (майна).

Також, у зв`язку з викладеним вище, представник позивача просить, на підставі положень статті 625 ЦК України, стягнути з відповідача 3 % річних в розмірі 9491,30 грн., інфляційні витрати в сумі 70035,96 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3390,27 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд вказав на недоведеність перерахування спірної суми забезпечувального платежу. Крім того, суд звернув увагу, що

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Ткаченко Ю.О. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 на відміну від ФОП ОСОБА_2 не є суб`єктом господарювання, а відтак не може нести відповідальність за неналежне ведення своєї підприємницької діяльності відповідачем. Нормами, про які зазначає суд, встановлений обов`язок саме на суб`єкта підприємницької діяльності, а не на фізичну особу.

Вважає, що відповідач визнав своїми конклюдентними діями визнав факт отримання грошових коштів, оскільки, навіть у відзиві на позовну заяву він визнав фактично, що в його приміщенні знаходились речі позивача.

Також зазначає, що судом неправильно застосовані вимоги чинного законодавства щодо застосування вимог про форс-мажорні обставини.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Безкровний М.Г. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що єдиним можливим підтвердженням факту перерахування позивачем на користь відповідача будь-яких грошових коштів за договором має бути відповідний платіжний документ платіжне доручення або квитанція.

Факт відсутності будь-яких платіжних документів за договором, був визнаний представником позивача, під час розгляду позовних вимог судом першої інстанції.

Вважає, що відсутність в матеріалах справи доказів проведення будь-яких розрахунків за укладеним між сторонами договором оренди, виключає необхідність дослідження будь-яких обставин розірвання договору за позовом про стягнення грошових коштів, та не є самостійною підставою для скасування рішення суду.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд вказав на відсутність у справі належних допустимих доказів факту перерахування суми забезпечувального платежу позивачем відповідачу. При цьому суд також погодився із запереченнями відповідача, який вказав на те, що позивач мав можливість здійснювати розрахунки у безготівковій формі за допомогою електронних платіжних засобів (POS-термінал, інтернет-еквайринг) протягом одного дня за одними або кількома платіжними документами з фізичними особами та фізичними - особами підприємцями без обмежень суми протягом одного дня, але матеріали справи не містять підтвердження факту проведення будь-яких розрахунків між сторонами, також відсутні акти приймання-передачі майна.

Колегія суддів звертає увагу, що з урахуванням змісту спірних правовідносин та суб`єктного складу сторін, у даному випадку виник спір між підприємцями, а тому він підлягав розгляду у порядку господарського, а не цивільного судочинства.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що між сторонами укладено договір оренди № 1/09.12 від 09 грудня 2021 року (далі договір). Предметом вказаного договору є нерухоме майно, а саме будівля літ. А-2, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 427,3 кв.м.

Відповідно до п. 2.1 договору сума орендної плати в місяць за період з 01.03.2022 року по 01.09.2022 року за орендоване майно становить 123000 (сто двадцять три тисячі) грн. 00 коп. без ПДВ.

Пунктом 2.1.2. договору передбачена умова сплати забезпечувального платежу у розмірі місячної орендної плати, що складає 136500 (сто тридцять шість тисяч п`ятсот) грн. 00 коп. без ПДВ та платіж за перший місяць користування об`єктом оренди (за період з 01.03.2022 року по 31.03.2023 року), який складає 123000 (сто двадцять три тисячі) грн. 00 коп. без ПДВ.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги ОСОБА_1 , про стягнення забезпечувального платежу належить розглядати в порядку цивільного судочинства, між тим суд першої інстанції не звернув увагу, що предметом вказаного договору є використання орендованого майна у підприємницькій діяльності орендаря, а орендатор є фізичною особою підприємцем, а тому вказаний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття "суд, встановлений законом" містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами укладено договір оренди № 1/09.12 від 09 грудня 2021 року (далі договір). Предметом вказаного договору є нерухоме майно, а саме будівля літ. А-2, що розташована за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 427,3 кв.м.

Відповідно до п.1.4 договору цільове призначення орендованого майна використання з метою здійснення господарської діяльності.

З витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що позивач ОСОБА_1 на момент укладення договору оренди був зареєстрований як ФОП. Дата державної реєстрації 0911.2009 року, дата припинення 31.01.2025 року.

Відповідачем по справі є ФОП ОСОБА_2 .

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Таким чином спір у справі виник між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 , що підтверджується:

даними з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з видом діяльності ОСОБА_1 інша діяльність у сфері інформаційних технологій і комп`ютерних систем, консультування з питань інформатизації, виданні іншого програмного забезпечення, Комп`ютерне програмування 9основний), надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

З договору оренди вбачається використання орендованого майна з метою здійснення господарської діяльності.

Відповідно до статті 3 ГК України під господарською діяльністю розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, частини восьмої статті 4 Закону України від 15 травня 2003 року N 755-IV "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" у випадку припинення підприємницької діяльності ФОП (із внесенням до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань запису про державну реєстрацію такого припинення) її зобов`язання (господарські зобов`язання) за укладеними договорами не припиняються, а продовжують існувати, оскільки вона як фізична особа не перестає існувати та відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Отже подальше припинення підприємницької діяльності не змінює характер спору, який визначається на день виникнення спірних правовідносин, тому колегія суддів вважає, що суд помилково належність спору до цивільної юрисдикції.

Дана позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними13 лютого 2019 року в рамках справи № 910/8729/18, провадження № 12-294гс18.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що у даній справі провадження за вказаними позовними вимогами підлягає закриттю, оскільки такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

У відповідності до положень ч.1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Згідно ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги (ч.2 ст.377 ЦПК України).

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Керуючись ст. 256, 367, 374, 377, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ткаченко Юлії Олегівни задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення забезпечувального платежу закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до компетенції суду господарської юрисдикції та що він має право протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 13 червня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегії Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук