ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

12 червня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 751/1965/25

Головуючий у першій інстанції Топіха Р. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/976/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої-судді: Шитченко Н.В.,

суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Зоря-Агро»,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Зоря-Агро» про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро», в якому просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 20 812,33 грн та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 15 839,48 грн.

Мотивуючи заявлені вимоги, зазначав, що з 06 березня 2015 року працював за сумісництвом на посаді начальника служби безпеки ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро». У серпні 2023 року роботодавець усно повідомив позивача про звільнення. Однак, ні в день звільнення, ні до часу звернення з цим позовом відповідач не видав копію наказу про звільнення, письмово не повідомив про нараховані суми, належні при звільненні, та не здійснив виплату коштів.

Указував, що за його зверненням Північно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці з 24 липня по 06 серпня 2024 року проведено позапланову перевірку ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро» з питань дотримання законодавства про працю, під час якої встановлено, що наказом від 03 жовтня 2023 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин з 03 жовтня 2023 року. При звільненні йому нараховано компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (179 календарних днів) в сумі 20 466,56 грн. Позивач зазначив, що, незважаючи на неодноразові звернення, відповідачем належні йому при звільненні кошти не виплачені.

Наголошував, що у зв`язку з невиплатою з вини роботодавця належних при звільненні сум відповідач відповідно до положень ст. 117 КЗпП України має сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з моменту пред`явлення позивачем вимоги до ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро» про остаточний розрахунок до дати звернення до суду, що становить 86 календарних днів.

Зазначав, що сума витрат на професійну правничу допомогу, яку очікує понести у зв`язку з розглядом справи, становить 5 000 грн.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро» про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду необґрунтованим та незаконним, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги.

Скаржник вважає, що суд першої інстанції залишив поза увагою наведені ним обґрунтування заявлених вимог, які є визначальними для правильного вирішення спору. ОСОБА_1 зазначає, що лише після проведеної Північно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці перевірки дізнався, що датою його звільнення є 03 жовтня 2023 року. Оскільки в день звільнення позивач не працював і при звільненні розрахунок з ним не проведено, зважаючи на приписи ст. 116 КЗпП України, він двічі звертався до роботодавця з письмовою вимогою надати розрахунок нарахованих сум та здійснити їх виплату.

Зауважує, що у позовній заяві також заявляв клопотання про витребування у ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро» розрахунку нарахованих сум та довідки про середньоденну заробітну плату, проте, наведене клопотання належно не вирішено. Суд, мотивуючи рішення, хибно послався на те, що позивача листом Міжрегіонального управління від 01 серпня 2024 року повідомлено про нараховану йому компенсацію за невикористані дні відпустки, проте, всупереч вимог ст. 233 КЗпП України він звернувся з цим позовом лише 27 лютого 2025 року, тобто з пропуском встановленого тримісячного строку для звернення до суду і з клопотанням про поновлення пропущеного строку не звертався.

ОСОБА_2 вважає, що судом не вірно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні відносини, оскільки строк звернення до суду повинен обчислюватися відповідно до положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Наявний у матеріалах справи лист Міжрегіонального управління праці не може вважатися повідомленням, яке відповідає встановленим ст. 116 КЗпП України вимогам, а дата отримання позивачем відповідної інформації не є початком перебігу строку звернення до суду.

Відповідачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції таким вимогам не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що позивач, отримавши лист Міжрегіонального управління праці від 01 серпня 2024 року, фактично був повідомлений про нарахування грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки при звільненні. Однак з цим позовом ОСОБА_1 звернувся 27 лютого 2025 року, тобто більше, ніж через три місяці з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що відповідач з ним не розрахувався, тобто не дотримався вимог ст. 233 КЗпП України. Причин, які перешкоджали своєчасному зверненню до суду позивач не зазначив, з клопотанням про поновлення строку звернення до суду не звертався.

З наведеним висновком суду першої інстанції не може погодитися апеляційний суд, зважаючи на наступне.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 06 березня 2015 року прийнято за сумісництвом на посаду начальника служби безпеки ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро». Наказом від 03 жовтня 2023 року № 54 позивача звільнено із займаної посади згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважної причини з 03 жовтня 2023 року.

Листом першого заступника начальника Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 01 серпня 2024 року (а.с. 15-16) ОСОБА_1 повідомлено про те, що на підставі його звернення з 24 липня по 06 серпня 2024 року було проведено позаплановий захід державного контролю ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро», в ході якого встановлено, що відповідно до розрахункового листка за жовтень 2023 року при звільненні позивачу нараховано розрахункові кошти, а саме, грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (179 календарних днів) в сумі 20 466,56 грн, до сплати 16 475,82 грн. На момент здійснення позапланової перевірки вищезазначені виплати не проведені. Під час здійснення заходу товариством надано документальне підтвердження про направлення ОСОБА_1 листа через поштове відділення (рекомендований лист про вручення № 7136) за місцем його реєстрації ( АДРЕСА_1 ), який містив наказ від 03 жовтня 2023 року № 54 та розрахунковий лист за жовтень 2023 року. Проте вказаний лист не був отриманий позивачем та повернутий 11 листопада 2023 року до товариства, про що свідчить відмітка поштового відділення. Міжрегіональним управлінням рекомендовано ОСОБА_1 звернутися до ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро» для отримання розрахункових коштів та повідомлення про нараховані суми (а.с. 15-16).

03 жовтня 2024 року та 23 жовтня 2024 року позивач звертався до ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро» із заявами щодо надання розрахунку нарахованих йому при звільненні сум та здійснення виплат належних йому грошових коштів на його картковий рахунок (а.с. 12, 13). Наданої роботодавцем відповіді на указані звернення матеріали справи не містять.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ПФУ останнє нарахування ОСОБА_1 заробітку відповідачем здійснено у серпні 2023 року у розмірі 1 893,91 грн (а.с. 6-7).

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно з ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений ч. 1 цієї статті.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Суд, установивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, стягує на підставі ст. 117 КЗпП України на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини. Тобто визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, є встановлення судом вини роботодавця в непроведенні повного розрахунку з працівником у день звільнення.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, саме роботодавець має надати докази щодо відсутності вини в порушенні строків виплати працівнику сум при звільненні.

Статтею 233 КЗпП України визначені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Так, згідно з ч. 1, 2 даної норми працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116 КЗпП).

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши обставини справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не відповідає вимогам законодавства та встановленим фактичним обставинам справи.

У справі встановлено, що ОСОБА_1 , який за сумісництвом працював у ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро», 03 жовтня 2023 року звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. На час звільнення позивача у роботодавця існувала заборгованість по сплаті компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, яку при звільненні працівнику не виплачено.

Недотримання роботодавцем вимог ст. 116 КЗпП України встановлено перевіркою Північно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці за зверненням позивача, проведеною у період з 24 липня по 06 серпня 2024 року. Доказів незгоди ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро» з результатами цієї перевірки чи їх оскарження у встановленому законом порядку матеріали справи не містять.

За результатами наведеної перевірки встановлено, що відповідно до розрахункового листка за жовтень 2023 року при звільненні позивачу нараховано розрахункові кошти грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки (179 календарних днів) в сумі 20 466,56 грн.

Відомості про наступну виплату скаржнику зазначеної суми коштів у матеріалах цієї справи відсутні.

У позові ОСОБА_1 , заявивши вимогу про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, навів свій розрахунок (а.с. 5), за яким сума такої компенсації за невикористані 179 календарних днів відпустки становить 20 812,33 грн. Проте апеляційний суд вважає вірним визначений роботодавцем та підтверджений в ході проведеної контролюючим органом перевірки розмір компенсації за невикористану відпустку у сумі 20 465,56 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Таким чином, наявними у справі письмовими доказами встановлено та стороною відповідача у належний спосіб не спростовано, що в день звільнення ОСОБА_1 (03 жовтня 2023 року) позивачу не сплачені всі належні від роботодавця суми, в цьому випадку компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 20 465,56 грн.

Зважаючи на доведеність факту невиплати позивачу при звільненні всіх належних сум, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки закон покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, і у разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Колегія суддів вважає хибним висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем строку для звернення з позовом, зважаючи на таке.

Статтею 233 КЗпП України визначено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Так, згідно з ч. 1, 2 даної норми працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених ч. 2 цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116 КЗпП).

Верховний Суд у постанові від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23 виснував, що початок перебігу тримісячного строку для подання позову слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум.

Дійшовши висновку про пропуск ОСОБА_1 тримісячного строку для звернення з позовом про виплату належних при звільненні сум, суд першої інстанції зазначив, що позивач фактично був повідомлений про нараховану при звільненні грошову компенсацію за невикористані дні щорічної відпустки листом Міжрегіонального управління праці від 01 серпня 2024 року, однак з цим позовом звернувся лише 27 лютого 2025 року.

Проте цей висновок районного суду ґрунтується на невірному тлумаченні положень ст. 233 КЗпП України, оскільки в ч. 2 цієї статті чітко визначено, що строк звернення особи до суду рахується з дня одержання письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні в порядку ст. 116 КЗпП. Письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівнику при звільненні це суми, нараховані та виплачені із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні).

Зміст листа Міжрегіонального управління праці від 01 серпня 2024 року свідчить про те, що на час проведення перевірки вимога позивача до роботодавця про проведення розрахунку була відсутня. Управління праці за підсумками перевірки рекомендувало ОСОБА_1 для отримання розрахункових коштів та повідомлення про нараховані суми, належні при звільненні, звернутися до роботодавця ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро».

Наведене узгоджується з положеннями ст. 116 КЗпП України, оскільки за обставинами цієї справи встановлено, що позивач в день звільнення не працював (звільнений за прогул), отже обов`язок виплати належних від підприємства сум при звільненні у роботодавця виникає з наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Позивач двічі 03 та 23 жовтня 2024 року звертався до ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро» із заявами щодо надання розрахунку нарахованих йому при звільненні сум та здійснення виплат належних грошових коштів. Трекінги з сайту «Укрпошта» свідчать про те, що відповідач указані звернення отримав відповідно 08 та 31 жовтня 2025 року (а.с. 12 зворот, 13 зворот). Наданої роботодавцем відповіді на ці заяви матеріали справи не містять, спірні кошти скаржнику не сплачені.

Отже, оскільки повідомлення про нараховані суми коштів від роботодавця скаржник на день звернення до суду з цим позовом взагалі не отримав, колегія суддів погоджується з його доводами про те, що строк звернення до суду ОСОБА_1 не пропущено. Відповідно інформація про нараховану позивачу при звільненні компенсацію за невикористані дні відпустки, наявна в листі Північно-Східного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 01 серпня 2024 року, може бути доказом невиплати позивачу коштів на підтвердження доводів позову, проте не може вважатися письмовим повідомленням про суми, нараховані та виплачені працівнику при звільненні, у розумінні вимог ст. 116 КЗпП України. Отже, дата отримання такої інформації позивачем не може вважатися початком перебігу строку звернення до суду для вирішення трудового спору.

Таким чином, зважаючи на відсутність в матеріалах справи доказів одержання ОСОБА_1 письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, висновок районного суду про пропуск позивачем тримісячного строку для звернення до суду є хибним з підстав, наведених вище.

Заявляючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, ОСОБА_1 визначив його розмір у сумі 15 839,48 грн, зважаючи на розмір середньоденної заробітної плати 184,18 грн та кількість прострочених робочих днів 86.

Середній заробіток працівника визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період.

Відповідно до індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_1 нараховано заробітну плату у червні 2023 року 3 960 грн, у липні 2023 року 3 960 грн, у серпні 2023 року 1 893,91 грн, у вересні 2023 року нарахувань не проводилось.

Тобто, для розрахунку середньоденної заробітної плати належить ураховувати заробітну плату за останні два повних місяці, у яких фактично працював позивач червень та липень 2023 року. У вказаний період кількість робочих днів складала відповідно 20 та 23 дні, отже середньоденна заробітна плата позивача становила 184,18 грн (3 960 + 3 960) : (20 + 23).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Періодом, за який належить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, ОСОБА_1 визначив з 01 листопада 2024 року по 27 лютого 2025 року 86 днів.

Розглянувши справу в межах заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15 839,48 грн (184,18 грн х 86 днів) (суму визначено без утримання установлених законодавством України податків і зборів) за період з 01 листопада 2024 року по 27 лютого 2025 року.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Беручи до уваги неправильне застосування норм матеріального права, апеляційний суд відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України вважає необхідним рішення суду першої інстанції скасувати та частково задовольнити позов, стягнувши на користь позивача з ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро» 20 466,56 грн компенсації за невикористані дні відпустки та 15 839,48 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

За подання позову ОСОБА_1 сплачено 1 211,20 грн судового збору (а.с. 18). За подачу апеляційної скарги через систему «Електронний суд» позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 453,44 грн (а.с. 47).

Беручи до уваги розмір заявлених позовних вимог (36 651,81грн) та їх часткове задоволення (36 306,04 грн), у пропорційному відношенні судом задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 на 99,06 %.

Оскільки суд частково задовольняє апеляційну скаргу та скасовує рішення суду, відповідно до вищенаведених правил належить провести розподіл судових, понесених позивачем, пропорційно задоволеним вимогам, а саме, стягнути з ТОВ Агрофірма «Зоря-Агро» на користь ОСОБА_1 1 199,81 грн у рахунок відшкодування судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 439,78 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції, а загалом 2 639,59 грн.

Вирішуючи наведене у позові клопотання ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зважаючи на відсутність в матеріалах справи документального підтвердження витрат ОСОБА_1 на правову допомогу в суді першої інстанції, а також розрахунку таких витрат, у задоволенні клопотання про відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правову допомогу належить відмовити.

Керуючись ст. 141, 367, 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20 березня 2025 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Зоря-Агро» про стягнення компенсації за невикористані дні відпустки та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Зоря-Агро» на користь ОСОБА_1 20 466,56 грн компенсації за невикористані дні відпустки та 15 839,48 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (суми визначено без утримання установлених законодавством України податків і зборів).

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Зоря-Агро» на користь ОСОБА_1 2 639,59 грн судового збору за розгляд справи судом першої та апеляційної інстанцій.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Зоря-Агро»», адреса місця знаходження: вул. Молодіжна, 72, с. Солонці, Миргородський р-н, Полтавська обл., 37662, .

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова