Справа № 680/617/23 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В. Є.
Провадження № 22-ц/811/2975/24 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді Мікуш Ю.Р.,

Суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

Секретар Салата Я.І.

З участю позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Харчука В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу № 680/617/23 за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Харчука Володимира Мироновича на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ,- про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в :

12 вересня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 31 березня 2021 року він надав ОСОБА_2 в борг 21000 грн., що підтверджується письмовою розпискою від 31 березня 2021 року, яка написана власноруч ним, де він зобов`язувався повернути грошові кошти до 20 вересня 2021 року.

Вказав, що на день подання позовної заяви ОСОБА_2 свої зобов`язання за розпискою не виконав, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка складається з 21000 грн. тіла позики, 7278 грн. 12 коп. інфляційних втрат та 1241 грн. 01 коп. трьох відсотків річних за період з 20 вересня 2021 року по 08 вересня 2023 року.

За період часу з 12 серпня 2022 року по 21 квітня 2023 року він надав відповідачу у позику грошові кошти в загальному розмірі 307100 грн., що підтверджується платіжними інструкціями та роздруківками листування із проханням про надання коштів у позику з визначенням обов`язку про повернення. Однак, вказані кошти відповідачем не повернуто.

Просить стягнути з ОСОБА_2 328100 грн. заборгованості, 7278 грн. 12 коп. інфляційних втрат та 1241 грн. 01 коп. трьох відсотків річних за період з 20 вересня 2021 року по 08 вересня 2023 року.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 21000 грн. заборгованість за розпискою.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 272 грн. 71 коп. 3 % річних та 1114 грн. 25 коп. інфляційних втрат.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1073 грн. 60 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 , адвокат Харчук В.М.

Апеляційна скарга мотивовна тим, що рішення суду є незаконним та необгрунтованим.

Суд не надав оцінки доказам, які є в матеріалах справи та не з`ясував, якими доказами підтверджуються обставини викладені у позовній заяві.

Помилковим є висновок суду про відсутність доказів, які підтверджують передачу коштів ОСОБА_1 відповідачу ОСОБА_2 .

Зазначає, що згідно платіжних інструкцій за період з 12 серпня 2022 року по 21 квітня 2023 року переслав відповідача 307100 грн, які йому не повернуто.

В електронному листуванні, роздруківка якого долучена до позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 визнавав факти отримання коштів в сумі 307100 грн, однак ухилявся від укладення договору.

Вважає, що з ОСОБА_2 на його користь підлягає стягненню сума боргу в розмірі 3280100 грн, 7278,12 грн інфляційне збільшення за період з 20 вересня 2021 рік по 08 вересня 2023 рік та 1241,01 грн штрафних санкцій за згаданий період.

Просить рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до частини третьої статті 360 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту ЦПК) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідач по справі в судове засідання не з`явився, хоч належно повідомлявся судом за відомою адресою, яка зазначена у матеріалах справи та отримав судову повістку 01.04.2025 року що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Харчука В.М. на підтримання доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали цивільної справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 31 березня 2021 року ОСОБА_1 надав ОСОБА_2 в борг 21 000 грн., що підтверджується письмовою розпискою від 31 березня 2021 року, яка написана власноруч ОСОБА_2 . Кошти за вказаною розпискою мали бути повернуті до 20 вересня 2021 року.

Задовольняючи позовну вимогу про стягнення боргу в розмірі 21 000 грн., суд першої інстанції дійшов висновку, що будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не отримував від позивача вказані грошові кошти, а також не складав і не підписував вказану розписку відповідачем не надано, також не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували повернення позивачу суми позики, а також те, що у позивача наявний оригінал розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції правильно визначив правову природу розписки, у зв`язку з чим дійшов вірного висновку, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані з виконанням зобов`язання за договором позики.

Суд першої інстанції правильно та належно оцінив доказ - оригінал розписки, який знаходиться у позивача та підтверджує факт невиконання боржником зобов`язання з повернення коштів за договором позики від 31 березня 2021 року.

З огляду на вказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за розпискою від 31 березня 2021 року в розмірі 21000 грн. підлягають задоволенню.

Задовольняючи частково позовну вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за договором позики, суд першої інстанції дійшов висновку, що такі підлягають стягненню за період з 20 вересня 2021 року по 24 лютого 2022 року, оскільки нарахування позивачем трьох відсотків річних та інфляційних втрат за період після 24 лютого 2022 року не відповідає вимогам ЦК України.

Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України Зеленського В.О. №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався та діє по даний час.

Суд першої інстанції, з врахуванням Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, виключив нарахування за період з 24 лютого 2022, який припадає на період дії воєнного стану та дійшов вірного висновку, що з відповідача підлягає до стягнення 272 грн. 71 коп. 3 % річних та 1114 грн. 25 коп. інфляційних втрат за період з 20 вересня 2021 року до 24 лютого 2022 року.

Щодо позовної вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 307100 грн. заборгованості за договором позики, суд першої інстанції дійшов висновку, що умови договору не знайшли свого підтвердження в матеріалах цивільної справи та спростовуються вищевикладеним, а тому такі задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Разом з тим, згідно зі ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема, шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.

Однак, колегія суддів звертає увагу, що матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 здійснив на користь відповідача ОСОБА_2 переказ грошових коштів: 12.08.2022 року у розмірі 11000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24A149730505D54600; 23.09.2022 року у розмірі 6000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A299813097D63663; 02.10.2022 року у розмірі 3000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A333022719D70248; 19.11.2022 року у розмірі 6500,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A507850473D67669; 21.11.2022 року у розмірі 10000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A516185961D38159; 01.12.2022 року у розмірі 2000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією NoP24AP24A552571170D56742; 03.12.2022 року у розмірі 5000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A560697960D09208; 12.12.2022 року у розмірі 1500,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A590242026D55919; 17.12.2022 року у розмірі 2000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A611403504D36491; 24.12.2022 року у розмірі 20000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A642121403D81976; 19.01.2023 року у розмірі 40000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A741043950D93033; 16.01.2023 року у розмірі 2000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A726630978D67343; 16.01.2023 року у розмірі 3000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A727142407D78788; 02.02.2023 року у розмірі 1300,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A793287836D77883; 08.02.2023 року у розмірі 3300,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A814103099D03225; 11.02.2023 року у розмірі 3000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A823390237D00963; 17.02.2023 року у розмірі 2500,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A851074286D57830; 24.02.2023 року у розмірі 30000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A880144103D46264; 25.02.2023 року у розмірі 20000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A882887192D29361; 27.02.2023 року у розмірі 20000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A890131704D43419; 02.03.2023 року у розмірі 84000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A903309821D56226; 08.03.2023 року у розмірі 30000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24A927467536D49117; 21.04.2023 року у розмірі 1000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією N?P24AP24AD2188 (а.с. 23-45).

Зазначені кошти надані відповідачу ОСОБА_2 як позика, що підтверджується перепискою сторін у мобільному застосунку (а.с. 50-76).

Судом апеляційної інстанції досліджено переписку у телефонному месенджері між сторонами, та встановлено, що авторами переписки в телефонному месенджері є сторони у даній справі позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 . Зміст цього листування свідчить про те, що позивач за період з 12 серпня 2022 року по 21 квітня 2023 року на прохання позичальника ОСОБА_2 перераховував відповідачу кошти, переказ грошових коштів підтверджено платіжними квитанціями АТ «КБ Приватбанк».

Згідно з повідомленням у переписці в телефонному месенджері, відповідач ОСОБА_2 визнавав, що у нього існує борг за згаданим договором позики у розмірі 307 100 грн. та має намір такий повернути ОСОБА_1 .

Велика Палата Верховного Суду у пункті 38 постанови від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21, дійшла такого висновку: « суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням».

З врахуванням конкретних обставин справи, де встановлено авторів листування у телефонному месенджері, а також беручи до уваги долучені позивачем платіжні інструкції АТ КБ «Приватбанк», оцінивши усі докази у їх сукупності відповідно до вимог ч.3ст. 89 ЦПК України, колегія суддів прийшла до висновку про те, що позивач довів належними та достатніми доказами передання відповідачу коштів у позику.

Згідно ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву ні на позовну заяву, ні на апеляційну скаргу, не заперечив, що зазначений у скріншоті номер мобільного телефону не належить йому.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що на підтвердження своїх позовних вимог позивач ОСОБА_1 не надав письмової форми договору, укладеної між сторонами відповідно до вимог законодавства, що позбавило суд можливості дійти висновку, що вказані грошові кошти надавались ОСОБА_2 , як позика з визначенням обов`язку про їх повернення.

Проте, колегія суддів, враховуючи встановлену ст. 204 ЦК України презумпцію правомірності правочину, наголошує на тому, що відповідач не скористався своїм правом оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти не були ним одержані від позикодавця.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували погашення відповідачем заборгованості за договором позики.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що між сторонами існують договірні правовідносини з позики, позичальником не виконані зобов`язання перед позикодавцем, кошти, отримані у позику, не повернуті.

Колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача боргу в розмірі 307 100,00 грн. внаслідок невиконання взятих перед позивачем зобов`язань за договором позики щодо повернення позичених у борг грошових коштів.

Враховуючи те, що судом неповно досліджені обставини справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п.п.3,4 ч.1ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 5 049,28 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1,2; 375; 376 ч.1п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Харчука Володимира Мироновича задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28 серпня 2024 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , моб.тел. НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 , моб.тел. НОМЕР_4 , НОМЕР_5 ) борг в розмірі 307 100,00 грн. ( триста сім тисяч сто грн.00 коп.) та 5 049,28 грн. (п`ять тисяч сорок дев`ять грн. 28 коп) судових витрат.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення в порядку, визначеному ст.ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 26 травня 2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р. Мікуш

Судді: Т.І. Приколота

Р.В. Савуляк