Справа № 947/2551/25
Провадження № 2/947/1469/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» () до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) про відшкодування в порядку регресу сплаченого страхового відшкодування,-

В С Т А Н О В И В:

До Київського районного суду м. Одеси 15.01.2025 року надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів у розмірі 51290,17 гривень в рахунок відшкодування в порядку регресу сплаченого страхового відшкодування.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що внаслідок ДТП , винним у скоєнні якого постановою Київського районного суд м. Одеси визнано саме відповідача, іншому учаснику ДТП - особі яка застрахувала свій транспортний засіб ОСОБА_2 була заподіяна шкода у розмірі 94 136,33 грн., а тому з урахуванням взаємозаліку страхового відшкодування у розмірі 42 741,83 грн., вирахування франшизи в розмірі 1500,00 грн., невідшкодована частина збитку у розмірі 51 290,17 грн. підлягає стягненню з особи винної у заподіянні шкоди на користь страхової компанії, яка має право вимоги у порядку регресу, у відповідності до вимог ст. 1166,1191, 1194 Цивільного кодексу України.

Згідно відзиву на позовну заяву, подану 15.05.2025 року представником відповідача адвокатом Штирбуловим Є.С. , сторона відповідача заперечує проти заявлених вимог з мотивів спливу строку позовної давності до вимог про стягнення заподіяної шкоди, яка виникла 21.12.2021 року , так як перехід прав вимоги відшкодування заподіяної шкоди до страхової компанії є суброгацією по якої перебіг строку позовної давності починає обчислюватись з моменту виникнення страхового випадку а не з моменту виплати страхового відшкодування , а відповідно до практики Верховного Суду, а саме правового висновку про те що сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення строку та відсутністю клопотання позивача про поновлення строку позовної давності з поважних причин, відсутні підстави для поновлення відповідного строку у звязку із чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Представник відповідача просив суд розглянути справу за його відсутністю з урахуванням доводів викладених у відзиві.

У відповіді на відзив представниками позивача, яки просили розглядати справу за їх відсутністю, та погоджуючись із фактом закінчення строку позовної давності вказаних вимог 21.12.2024 року , але враховуючи продовження строків позовної давності на час дії карантину з 30 березня 2020 року по 01 липня 2023 року , а також зупинення перебігу позовної давності на період дії воєнного стану в Україні , введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року, просили поновити строк на подання позовної заяви.

Як встановлено судом 21.12.2021 року у м. Одесі по дорозі Люстдорфська, 55/2 сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Porshe Macan» , р/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля «Toyota Yaris» р/н НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 .

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2022 року у справі 3947/2601/22 винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП , внаслідок чого сталась дана дорожньо-транспортна пригода , визнано ОСОБА_1 .

Матеріальна відповідальність перед третіми особами власника транспортного засобу «Toyota Yaris» р/н НОМЕР_3 була застрахована в ПрАТ « Страхова компанія» « Арсенал Страхування» , з розміром франшизи 1500 грн., та лімітом за шкоду майну 130 000 грн. ( поліс ЕР №204930107).

Згідно договору страхування наземного транспорту №0498/21 Т/О1 від 12.08.2021 , укладеного між ПрАТ « Страхова компанія» « Арсенал Страхування» та ОСОБА_2 , страхова компанія взяла на себе зобов`язання компенсувати будь-яке пошкодження або знищення автомобіля «Porshe Macan» , р/н НОМЕР_2 .

Згідно звіту №28430 від 21.01.2022, наданого СОД ОСОБА_4 вартість відновлюваного ремонту автомобіля «Porshe Macan» , р/н НОМЕР_2 визначена у розмірі 94 136,33 грн.

ФОП ОСОБА_5 , який здійснював ремонт автомобіля надав рахунок № /7 від 13.01.2022 на суму відновлюваного ремонту - 94032,00 грн.

Відповідно до платіжного доручення №3807535 від 21.01.2022 року ПрАТ « Страхова компанія» « Арсенал Страхування» відшкодувало витрати на ремонт автомобіля «Porshe Macan» , р/н НОМЕР_2 на рахунок СТО ФОП ОСОБА_5 в сумі 67 987,53 грн.

Страхове відшкодування за полісом ЕР №204930107 визначено у розмірі 44 241,83 грн,а з вирахуванням франшизи у розмірі 1500,00 грн., тобто остаточно 42 741,83 грн.

Вимоги у сумі 51 290,17 грн., розраховані з суми відновлюваного ремонту визначеного ФОП ОСОБА_5 , у розмірі 94 032,00 грн., від якої відрахована вартість розміру страхового відшкодування 42 741,83 грн.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Правовідносини пов`язані із відшкодуванням матеріальної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди особою, цивільна-правова відповідальність якої застрахована, врегульовані Цивільним кодексом України ( скорочене ЦК України ) а також Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (скорочене Закон № 1961-IV).

Відповідно до частини першої статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відтак відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.

Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

«Оскільки вартість майнового збитку, завданого ОСОБА_1 пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування, то із ОСОБА_2 , як винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди (вартістю відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу) та отриманим страховим відшкодуванням».

Аналогічні по суті висновки, викладено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц (провадження № 61-1156св 18), від 13 червня 2019 року у справі № 587/1080/16-ц (провадження № 61-20762св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 370/2787/18 (провадження № 61-11244св19), від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/4696/16-ц (провадження № 61-30908св18), від 21 лютого 2020 року у справі № 755/5374/18 (провадження № 61-14827св19) та від 22 квітня 2020 року у справі № 756/2632/17 (провадження № 61-12032св19).

Також Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 359/2309/17 вказав, що майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду та застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком.

У даному випадку судом встановлено що розмір відновлюваного ремонту було визначено ФОП ОСОБА_5 , у розмірі 94032,00 грн. яка розрахована без урахування вартості зносу деталей які підлягають заміні а вартість страхового відшкодування визначена у розмірі 42 741,83 грн, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу та вирахуванням розміру франшизи.

Стороною відповідача не спростовані докази вартості відновлюваного ремонту а також вартість страхового відшкодування, заяв про витребування доказів або проведення експертних досліджень на спростування вказаних розмірів також не подавалось.

Таким чином суд приходить до висновку що розмір майнової шкоди, який має сплатити особа , винна у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди , як різниця між вартістю майнової шкоди та розміром страхового відшкодування є обґрунтованою а тому підлягає стягненню з відповідача.

Водночас у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, визначено, що згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією.

Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні, і дані правовідносини врегульовані ст. 993 ЦК України.

Таким чином до позивача у порядку суброгації перейшли права вимоги пов`язані не з самим фактом здійснення страхового відшкодування а з моментом заподіяння шкоди, яке сталось 21.12.2021 року.

У відповідності до вимог строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу є строком позовної давності ( ст. 256 ЦК України) загальний строк якої визначено ст. 257 ЦК України у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина четверта, п`ята статті 267 ЦК України).

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Таким чином законодавець не припинив строк дії позовної давності а саме продовжив ці строки на період дії карантину, тобто строки яки закінчувались під час дії карантину продовжувались лише до офіціального закінчення карантину але строк карантину не збільшував існуючи строки.

Постановою Кабінету міністрів України від 27.06.2023 року №651, на всій території України з 1 липня 2023 року карантин було скасовано.

У зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин, який триває станом на цей день.

Пунктом 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Згідно зі статтею 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» (далі Закон № 389-VIII) воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Частинами першою та четвертою статті 26 Закону № 389-VIII встановлено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

У період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність (частина перша статті 10 Закону № 389-VIII).

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку ( Постанова Великої палати верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 990/115/22 ).

У даному випадку строк позовної давності який розпочався в момент страхового випадку ( безпосередньо дорожньо-транспортної пригоди ) 21.12.2021 року сплив 22.12.2024 року, та враховуючи те, що останній день перебігу процесуального строку на звернення до суду з позовом у цій справі припав на період повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, ця обставина могла унеможливити дотримання такого строку позивачем за умови надання до суду належних доказів того, як саме введення воєнного стану обумовило пропуск строку на звернення до суду з позовом, та могла б бути визнаною поважною причиною для поновлення процесуального строку.

Однак , жодних посилань на наявність поважності причин пропуску строку звернення до суду , окрім самого факту введення воєнного стану , стороною позивача не заявляється та не доводиться.

Суд враховує що претензія до відповідача із зазначенням остаточної суми яка підлягає стягненню, та визначеності всіх обставин, була направлена відповідачу 23.06.2022 року, позивач є юридичною особою в якому є окремий юридичний підрозділ та сама справа по суті не відрізняється кимось надзвичайними обставинами або правовими питаннями.

Тлумачення частини п`ятої статті 267 ЦК України свідчить, що під поважними причинами пропуску позовної давності слід розуміти такі обставини, що з об`єктивних незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини (див. висновки, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/14-ц (провадження № 14-456цс18), Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 18 травня 2020 року у справі

№ 204/4514/17 (провадження № 61-7491св19) та від 05 жовтня 2022 року у справі № 204/3896/20 (провадження № 61-8009св22)).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У даному випадку суд приходить до висновку, що строк позовної давності заявлених вимог на момент звернення до суду сплив, про застосування строків позовної давності було заявлено стороною відповідача, під час розгляду справи з боку позивача , який звернувся до суду після спливу строків позовної давності не доведено наявність підстав за для визнання поважності порушення строку, а тому суд застосовуючи строкі позовної давності відмовляє у задоволенні позову.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Арсенал Страхування» () до ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) про стягнення грошових коштів у розмірі 51290,17 гривень в рахунок відшкодування в порядку регресу сплаченого страхового відшкодування.

Повий текст рішення складено 13.06.2025 року.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 13.06.25.

Суддя В. О. Луняченко