441/803/25 2/441/625/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

09.06.2025 Городоцький районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Ференц О.І.,

за участю секретаря судового засідання - Пеленської Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Городок Львівської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором

встановив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ІННОВА ФІНАНС» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просить стягнути із відповідача заборгованість у розмірі 29500,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 15.12.2024 року між ТОВ «ІННОВА ФІНАС» та ОСОБА_1 укладено договір про надання грошових коштів у позику № . Договір укладений в електронній формі. Відповідно до умов договору позикодавець зобов`язався надати позичальнику позику у розмірі 10000,00 грн. шляхом перерахунку на банківський рахунок на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язувався повернути позику у погоджений умовами договору строк або достроково та сплатити проценти за користування позикою. Строк позики (строк дії договору) - 360 днів. Дата надання позики - 15.12.2024. Позивач свої зобов`язання перед відповідачем за договором позики виконав та надав кредит в сумі 10000 грн. шляхом зарахування кредитних коштів на платіжну картку відповідача. Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, а тому виникла заборгованість із сплати суми позики у розмірі 29500,00 грн. Просили стягнути заборгованість за кредитним договором та понесені позивачем судові витрати.

Ухвалою суду від 01.05.2025 відкрито провадження у справі, визначено, що розгляд справи буде проводитись за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.

Представник позивача в судове засідання не з`явилась, у позові просила розгляд справи проводити без її участі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, 20.05.2025 подав відзив на позов, в якому вказав, що позивач не може стягнути з нього комісію за обслуговування кредиту та неустойку, а також проценти за користування кредитом, оскільки такі були нараховані поза межами строку кредитування. Згідно договору позики строк кредитування становить 30 днів, відтак право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Ця правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Безпідставною є також вимога про стягнення з нього комісії за обслуговування кредиту з урахуванням положень Закону України «Про споживче кредитування» та правової позиції ВП ВС від 13.07.2022 у справі № 469/3134/19. Також позивач просить стягнути з нього пеню в розмірі 5000 грн., що суперечить п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Просить у задоволенні позову відмовити та зменшити розмір процентів за користування кредитними коштами.

26.05.2025 року представник позивача подав відповідь на відзив, відповідно до якої відповідач ОСОБА_1 добровільно погодився на стандартну процентну ставку в 1 % в день, укладаючи договір. Відповідно до п.2.6.1 Договору у випадку невиконання позичальником умов для отримання індивідуальної знижки від Товариства, користування кредитом для позичальника здійснюється за стандартною процентною ставкою на звичайних умовах, що передбачені цим Договором та доступні для інших позичальників, які не мають окремих індивідуальних знижок стандартної процентної ставки. Позичальник погодився, повністю розумів та був проінформований про те, що у разі невикористання ним права на отримання знижки (невиконання умов для отримання знижки) застосовується стандартна процентна ставка, при цьому її застосування не є зміною процентної ставки, порядку її обчислення та порядку сплати у бік погіршення для позичальника, оскільки надання кредиту за цим договором здійснюється саме на умовах стандартної процентної ставки. Відповідач таких умов не виконав, тому відсотки нараховано правомірно згідно з умовами, на які він погодився. Вважають необґрунтованим посилання відповідача на практику Верховного Суду, в якій йдеться про неможливість нарахування процентів після спливу строку дії договору, оскільки у даному випадку кредитний договір містить умову про нарахування процентів до моменту повного погашення заборгованості, що прямо відповідає ч.1 ст.1048 ЦК України, відповідач продовжував користуватися кредитом, не повернувши його в установлені договором строки, отже згідно ст.1050 ЦК України нарахування процентів є правомірним до моменту фактичного повернення суми позики. Також комісія була прямо передбачена умовами договору, послуги, за які вона нарахована, мають економічну цінність, Закон України «Про споживче кредитування» не забороняє стягнення комісій, а лише зобов`язує їх чітко прописувати в договорі, що й було зроблено. З приводу посилання відповідача на п. 18 Прикінцевих положень ЦК України вказує, що пеня в розмірі 5000 грн. нарахована за період до звернення з позовом, не охоплений звільненням відповідно до актуального тлумачення ВС, п.18 не скасовує зобов`язань щодо основного боргу та процентів йдеться лише про пеню, штраф та 3 % річних, якщо вони нараховані після 24.02.2022 року. Позивач це врахував і не вимагає неустойку за періоди, що підпадають під звільнення. Просять позов задоволити в повному обсязі.

Водночас, у зв`язку з неявкою в судове засідання сторін у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що 15 грудня 2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання грошових коштів у кредит № .

Договір був укладений в письмовій формі у вигляді електронного документа, створеного та підписаного за допомогою одноразового ідентифікатора, а також згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг" та з урахуванням особливостей, передбачених ст. ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п. 2.2.-2.5. Договору позики Товариство надає Позичальнику кредит у розмірі: 10000,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику у погоджений умовами договору строк, сплатити проценти за користування позикою та виконати інші обов`язки передбачені договором.

Пунктом 2.5 договору передбачено, що строк кредиту (строк дії договору) становить 360 днів, а періодичність сплати процентів за користування кредитом кожні 30 днів, останній платіж з періодом внесення 30 днів.

Відповідно до квитанції до платіжної інструкції №20072-1354-172830896 від 15.12.2024, платник ТОВ «Іннова Фінанс» переказало 10000 грн., на поповнення картки позичальника з призначенням платежу кредитні кошти від ТОВ «Іннова Фінанс».

У паспорті споживчого кредиту зазначена інформація та контактні дані кредитодавця, основні умови кредитування, орієнтована реальна річна процентна ставка та орієнтовна вартість кредиту та інші.

З розрахунку заборгованості за кредитним договором № від 15.12.2024 видно, що заборгованість відповідача ОСОБА_1 станом на дату підготовки позову (включно), а саме 30.04.2025 становить 29500,00 гривень, з яких: 10000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 13000,00грн. - заборгованість за процентами; 5000,00 грн. пеня за порушення виконання відповідачем зобов?язань на підставі договору про споживчий кредит; 1500,00 грн. комісія за надання кредиту.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, що стверджується квитанцією на суму 10000,00 грн. яка додана до позовної заяви.

Таким чином, у відповідача виник обов`язок повернути позивачу грошові кошти отримані за кредитним договором у розмірі та на умовах встановлених договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Із змісту ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або дострокова зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частина 1 ст.612 ЦК України встановлює, що боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст.ст. 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідносини, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог кодексу.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відтак, відповідачем ОСОБА_1 порушено умови договору, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем.

Суд вважає доведеним факт невиконання відповідачем умов кредитного договору № від 15.12.2024 укладених між відповідачем і ТОВ «Іннова Фінанс», щодо повернення тіла кредиту у визначені договором строки та процентів за користування кредитом, оскільки відповідачем не подано доказів на спростування даного факту, а отже наявні підстави для задоволення позову в цій частині.

При цьому не заслуговують на увагу заперечення відповідача ОСОБА_1 в тій частині, що проценти нараховані позивачем поза межами строку кредитування, оскільки позика була надана йому 15.12.2024 року, а згідно п.2.5 Договору позики строк кредитування становить 360 днів, а не 30 як вказано ним у відзиві на позов.

З приводу стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання суд зауважує наступне.

Відповідно до положень п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Як вбачається із долучених до позовної заяви документів, позивачем обраховано пеню за період з 15.01.2025 року до 26.01.2025 року, що не узгоджується з вищевикладеними нормами ЦК України, відтак в цій частині у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача комісії за обслуговування кредиту в розмірі 1500 грн. суд виходить з наступного.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 у справі № 15-рп/2011 держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів.

Умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.09.2019 справа № 186/1333/16-ц, провадження № 61-27618св18.

У постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16 вказується, що встановлення банком у кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит (саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта), є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у пункті 2.7 договору надання грошових коштів у кредит № від 15.12.2024, укладеного між сторонами, останні обумовили, що комісія за надання кредиту становить 15% від суми наданого Кредиту та нараховується на суму виданого за цим Договором Кредиту у день надання кредиту.

Однак встановлення в кредитному договорі сплати комісії за надання кредиту поруч із відсотками, які також нараховуються у зв`язку з наданням кредиту, є незаконним, фактично позивач нараховував комісію за ту саму послугу, за яку відповідач повинен сплатити згідно з договором відсотки.

Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду та викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.08.2019 справа № 595/290/17, провадження № 61-29972св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02.10.2019 справа № 311/682/16-ц, провадження № 61-24756св18; від 02.10.2019 справа № 760/20414/14-ц, провадження № 61-31205св18.

Зазначена умова договору порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, отже суперечить положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Виходячи з викладеного, суд вважає, що нарахування позичальнику комісії за надання кредиту без зазначення конкретних послуг, за які її сплачено, є незаконним, тому вимоги позивача в частині стягнення з відповідача комісії у розмірі 1500 грн. задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача також підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 525-527, 530, 610, 612, 625, 629, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Іннова Фінанс» (, юридична адреса: м. Київ, вул. Болсуновська, 8, поверх 9) заборгованість за договором про надання грошових коштів в кредит № від 15.12.2024 у розмірі 23000 (двадцять три тисячі) грн. та 1888 (одну тисячу вісімсот вісімдесят вісім) 65 коп. судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Рішення суду складено та підписано 09.06.2025.

Суддя О.І. Ференц