ПОСТАНОВА

Іменем України

28 травня 2025 року м. Кропивницький

справа № 405/6205/24

провадження № 22-ц/4809/739/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді - Дуковський О. Л., Письменний О. А.,

за участю секретаря судового засідання Соловйової І.О.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Ідея Банк»;

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2025 року (суддя Іванова Н.Ю.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Акціонерне товариство «Ідея Банк» звернулось до Кіровського районного суду м. Кіровограда з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 213 972,58 грн.

В обґрунтування позову вказує, що30 грудня 2020 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» (далі - АТ «Ідея Банк») та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено договір кредиту №Р31.00410.007329351.

На підставі кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 83299,00 грн на умовах повернення, сплати кредиту та інших платежів, у тому числі процентів у терміни, передбачені договором.

Стверджується, що позивач повністю виконав свої зобов`язання. Однак, відповідач не повернув банку отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатив нараховані інші платежі, у тому числі проценти за кредитним договором.

Вказує, що станом на 10 липня 2024 заборгованість відповідача становить 213 972,58 грн, яка складається з 78 991,83грн простроченого боргу, 21,96 грн прострочених процентів та 134 958,79 грн простроченої плати за обслуговування кредиту.

Позивач направив на адресу відповідача вимогу про усунення порушення кредитних зобов`язань, однак звернення було проігноровано, вимога залишилась без задоволення. Оскільки відповідач у добровільному порядку не сплатив заборгованість за кредитним договором, позивач змушений звернутись за захистом своїх порушених прав та інтересів до суду.

У поданому до суду першої інстанції відзиві на позов відповідач вказує на необґрунтованість позовних вимог.

Зазначає, що умовами укладеного між сторонами договору передбачено, що позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно з Графіком. Звертає увагу, що умова кредитного договору в частині встановлення платежу за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, є нікчемною та не потребує визнанню недійсною, про що зазначено у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 708/195/19, від 01квітня 2020 року у справі №583/3343/19, від 13 липня 2022 року у справі №496/3134/19. Вважає, що позивачем всупереч ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», згідно з якою надання інформації щодо кредиту відповідача має бути безоплатна, встановив плату за надання такої інформації. Крім того, відповідачем заявлено про застосування до вимог позивача наслідків спливу строку позовної давності (а. с. 44-53).

Відповідно до додаткових пояснень позивач наголошує, що матеріали справи містять всі належні, достатні, достовірні та допустимі докази наявності у відповідача заборгованості та обґрунтованості її розміру. Відповідач погодився з обсягом взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, а також самостійно та добровільно сплачував комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Вказує, що позивачем було реалізовано право на звернення до суду про стягнення заборгованості у трирічний строк з дати останнього платежу, а тому звернення банку з позовом здійснено у межах позовної даності (а.с. 79-82).

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2025 року задоволено позов Акціонерного товариства «Ідея Банк» задоволено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № Р31.00410.007329351 у розмірі 213972,58 грн та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3209,59 грн.

Вирішуючи спір у даній справі по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що станом на дату подання позовної заяви відповідач не повернув отриманий кредит у встановлений кредитним договором термін та не сплатив нараховані інші платежі, у тому числі проценти за кредитним договором та прострочену плату за обслуговування кредиту.

Судом відхилено заперечення відповідача з тих підстав, що умовами договору, який відповідач особисто підписав, чітко передбачено розмір плати за обслуговування кредитної заборгованості та черговість сплати. Враховуючи наведене, твердження відповідача про нікчемність вимоги про стягнення плати за обслуговування кредиту суд вважав безпідставним. Водночас, суд вказав на необґрунтованість заяви відповідача про застосування позовної давності, зазначивши, що відповідні доводи не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні.

За викладених обставин, суд першої інстанції виснував, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2025 року по справі №405/6205/24 скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необ`єктивним та необґрунтованим; судом було неправильно застосовано норми матеріального права і допущено порушення норм процесуального права.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не врахував положень ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», а також відійшов від правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постановах від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16, від 16 листопада 2016 року у справі № 6- 1746цс16 та Верховним Судом у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 708/195/19.

Наголошує на тому, що АТ «Ідея Банк» не мало права встановлювати платіж за дії, які банківська установа вчиняє на власну користь, тому що отримує прибуток у вигляді відсотків за користування кредитними коштами.

Крім того, у ході апеляційного розгляду справи представник відповідача наполягав на нікчемності умов кредитного договору, якими встановлено плату за обслуговування кредиту.

Короткий зміст заперечень проти вимог і доводів апеляційної скарги

У відзиві на апеляційну скаргуАТ «Ідея Банк» апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2025 року без змін.

Позивач вказує, що заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає її необґрунтованою та такою, що не відповідає дійсним обставинам справи. Зауважує, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено прало банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Наголошує, що кредитний договір відповідачем було підписано без будь-яких застережень. Звертає увагу, що до суду апеляційної інстанції додатково надається детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого заборгованість відповідача за кредитним договором становить 47369,97 грн. Вказує, що зазначене зумовлено тим, що, якщо суд дійде висновку про нікчемність умови договору щодо плати за обслуговування, у справі буде розрахунок заборгованості, яка, на думку позивача, підлягатиме стягненню з відповідача після застосування наслідків нікчемності (а.с. 185-186).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 10 березня 2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2025 року залишено без руху; встановлено строк для усунення недоліків апеляційної скарги.

Згідно з ухвалою апеляційного суду від 17 березня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2025 року;відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідно до ухвали апеляційного суду від 21 березня 2025 рокузакінчено підготовчі дії; справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 призначено до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді на 06 травня 2025 року.

У судовому засіданні 06 травня 2025 року оголошено перерву до 28 травня 2025 року.

У відповідності до вимог процесуального закону сторін повідомлено про дату, час та місце апеляційного розгляду справи (а.с. 204-208).

У судовому засіданні апеляційного суду представник скаржника просив скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції, у задоволенні позову відмовити з підстав нікчемності умов кредитного договору щодо встановлення плати за обслуговування кредиту. Представник позивача вказував на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2025 року у даній справізалишити без змін.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

30 грудня 2020 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № Р31.00410.007329351, за умовами якого банк надає позичальнику кредит в сумі 83 299,00 грн. з процентною ставкою 0,01% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту 30 грудня 2025 року.

Під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені вищезазначеним договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с. 4-14), за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 додатку № 1 як «Плата за обслуговування кредитної заборгованості».

Згідно з п. 3 вищезазначеного договору сторони дійшли згоди про те, що в Додатку № 1, що є невід`ємною частиною договору, зрозуміло та доступно викладено: а) детальний розпис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки; б) графік платежів з поверненням кредиту, сплати процентів за його користування; в) сум комісійної винагороди та інших платежів за договором, договір та додаток 1 до договору були надані позичальнику для ознайомлення до моменту їх укладення.

Своїм підписом відповідач підтвердив, що ознайомлений з умовами договору, тарифами банку та іншими умовами обслуговування, оприлюднені на Інтернет-сторінці банку, які йому роз`яснені, зрозумілі та він з ними повністю погоджується.

Відповідно до п. 5 паспорту споживчого кредиту, що є додатком № 1 до договору кредиту, передбачені платежі за додаткові та супутні послуги, зокрема плата за обслуговування кредитної заборгованості.

Підпунктом 9.9. публічної пропозиції АТ «Ідея Банк» про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб визначено: позичальник повертає кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості до дня/числа кожного місяця, згідно з Графіком, що вказаний в Договорі кредиту. Платежі здійснюватимуться на транзитний рахунок, вказаний в Договорі кредиту, з якого проводиться погашення заборгованості за Договором кредиту у такій черговості: 1) для оплати прострочених платежів за Договором кредиту; 2) для погашення нарахованих платежів за Договором кредиту, строк сплати яких не минув; 3) для сплати неустойки (штрафу, пені), передбачених цим Договором за невиконання грошових та інших зобов`язань згідно Договору і кредиту та даного Договору; 4) для погашення іншої заборгованості (в т.ч. дострокове погашення іншої заборгованості за кредитом при поданні відповідної заяви).

Банк виконав свої зобов`язання за договором та надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту (а.с. 17).

Відповідач користувався кредитними коштами та вносив платежі у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, що підтверджується банківською випискою (а.с. 18-19).

Згідно з наданою банком довідкою-розрахунком заборгованості за кредитним договором № Р31.00410.007329351 станом на 10 липня 2024 заборгованість відповідача за договором становить 213972,58 грн, де: 78 991,83 грн - прострочений борг, 21,96 грн - прострочені проценти, 134958,79 - прострочена плата за обслуговування кредиту (а.с. 20).

07 травня 2024 року позивач звернувся до відповідача із вимогою про усунення порушення кредитних зобов`язань, в якій просив погасити наявну заборгованість за кредитним договором, яку направлено відповідачу рекомендованою кореспонденцією (а.с. 21-22).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону не відповідає.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому (ч. 2 ст.1050 ЦК України).

У справі, яка переглядається, установлкено, що позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, умовами якого передбачено обов`язок позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості.

Так, відповідно до п. 1.5 кредитного договору під час користування Кредитом Банк надає Позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим Договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п. 5 Додатку №1 «Плата за обслуговування кредитної заборгованості».

Згідно з пп. 9.8.2. п.9.8 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за користування кредитом позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно Графіку за Договором кредиту, що включає в себе:

-надання інформації за рахунками позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме зі стаціонарних телефонів в Україні, в Контакт-центрі Банку, шляхом направлення sms-повідомлень щодо суми платежу за Договором кредиту, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо;

-надання інформації по рахунку Позичальника із використання засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти Позичальника;

-опрацювання запитів позичальника, що направлені банку позичальником із використанням різних каналів зв`язку тощо.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст ст. 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (п. 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ста. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У даній справі необхідність внесення Позичальником плати за обслуговування кредитної заборгованості та її розмір передбачена відповідними колонками у паспорті споживчого кредиту та таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної вартості ставки за договором про споживчий кредит (а.с. 15 зв. бік, 16).

При цьому безпосередньо у підписаному Позичальником кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.

Що ж до пп. 9.8.2. п.9.8 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, то його положення зводяться до права банку стягувати плату за інформування Позичальника про стан його рахунку різними засобами зв`язку, проте не враховують обов`язок Банук надавати та право Позичальника отримувати таку інформацію один раз на місяць без здійснення будь-яких оплат.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

У п.п 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) сформульовано висновки про те, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

Ураховуючи викладене, положення п. 1.5. кредитного договору та пп. 9.8.2. п.9.8 Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб є нікчемними відповідно до ч. 1 та 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування».

З наведенех підстав у задоволенні вимоги позову про стягнення з відповідача 134 958,79 грн належить відмовити.

Однак, зазначеного судом першої інстанції безпідставно враховано не було.

Щодо вимог позову про стягнення з відповідача 78 991,83 грн простроченого боргу та 21,96 грн прострочених процентів, колегія суддів виходить з неможливості перевірки правильності їх нарахування Банком, у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи відповідного розрахунку заборгованості.

З усталеної судової практики Верховного Суду (зокрема, постанови від 15 червня 2023 року у справі № 910/15023/21, постанови від 12 червня у справі № 175/966/21, постанови від 30 листопада 2022 року у справі № 214/6975/15-ц, постанови від 25 листопада 2022 року у справі № 1512/2-214/11; постанови від 21 вересня 2022 року у справі № 381/1647/21 тощо) вбачається, що виписка по особовому рахунку Позичальника є тим документом, який підтверджує факт видачі кредиту.

Разом з тим, зазначена обставина відповідачем не заперечується.

Однак, за фактичних обставин даної справи, враховуючи відсутність правових підстав для нарахування Банком плати за обслуговування кредитом, у даному випадку наявна у справі виписка по рахунку позичальника не є тим належним та допустимим доказом, який підтверджує розмір заборгованості відповідача.

При цьому, розрахунок заборгованості, який наданий банком до суду апеляційної інстанції, колегією суддів не береться до уваги через відсутність обґрунтування неможливості його подання під час розгляду справи місцевим судом.

За викладеного, апеляційний суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення тіла кредиту та процентів за користування кредитом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Щодо заяви відповідача про застосування до вимог позову наслідків спливу строку позовної давності, колегія суддів звертається до усталеної практики Верховного Суду, яка зводиться до того, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 та інші).

А отже, відмова у задоволенні позову з наведених у цій постанові підстав не потребує зазначення у рішенні суду висновку щодо вирішення питання спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті спору про відмову у задоволенні позовних вимог.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України витрати відповідача зі сплати судового збору у суді апеляційної інстанцій покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 січня 2025 року скасувати.

У задоволенні позову Акціонерного товариства «Ідея Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 3851,51 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 5 червня 2025р.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний