Справа № 465/7603/22 Головуючий у 1 інстанції: Величко О.В.
Провадження № 22-ц/811/37/25
Провадження № 22-ц/811/92/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Підлужного В.І.

з участю: представника Львівської міської ради Партики Н.С.

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської міської ради на рішення Франківського районного суду м.Львова від 01 жовтня 2024 року та на додаткове рішення Франківського районного суду м.Львова від 18 листопада 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

у грудні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_3 , про визнання права на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації земельної ділянки у порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, що складається із земельної ділянки площею 0.0813 га, кадастровий номер :06:004:0027, яка призначена для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та розташована за адресою: АДРЕСА_1 . З метою реалізації першочергового права на відведення земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва ОСОБА_4 звернулася до Львівської міської ради із заявою про погодження місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення вищезазначеної земельної ділянки. Постановою Галицького районного суду м. Львова від 20 грудня 2011 року в адміністративній справі № 2а-1113/11, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13 вересня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 05 лютого 2015 року, визнано неправомірною відмову Львівської міської ради у погодженні ОСОБА_4 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки площею 0.0820 га по АДРЕСА_1 . На виконання вищезазначеного рішення суду Львівська міська рада прийняла ухвалу № 1194 від 26 січня 2012 року «Про погодження гр.. ОСОБА_4 місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 ». Однак за життя ОСОБА_4 не встигла завершити процедуру приватизації вищезазначеної земельної ділянки та зареєструвати право власності на вищезазначену земельну ділянку. Зазначає, що є спадкоємцем за законом за правом представлення, оскільки її мати померла раніше за ОСОБА_4 . Право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.. 125 ЗК України, однак, розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування, а саме, права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця . Вказує, що з метою завершення процесу приватизації земельної ділянки зверталася до Львівської міської ради із заявою про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки по АДРЕСА_1 та передачу цієї земельної ділянки у власність, однак фактично їй відмовлено у продовженні процедури приватизації вищезазначеної земельної ділянки, розпочатої ОСОБА_4 . Внаслідок відмови у продовженні процедури приватизації вона не може отримати свідоцтво про право на спадщину та оформити спадкові права, хоча належним чином прийняла спадщину.

З наведених підстав просить визнати за ОСОБА_1 право на завершення приватизації та право на одержання на її ім`я свідоцтв про право власності на земельну ділянку площею 0.0813 га, кадастровий номер :06:004:0027 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом по праву представлення після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_3 , про визнання права на завершення процедури приватизації та здійснення державної реєстрації земельної ділянки у порядку спадкування за законом задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,0813 га., кадастровий номер :06:004:0027, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом по праву представлення після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У жовтні 2024 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав заяву про ухвалення додаткового рішення у справі.

В обґрунтування заяви покликається на те, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать в тому числі і витрати на професійну правничу допомогу, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Розмір витрат, які сторона сплатила, або має сплатити у зв`язку із розглядом справи, встановлюється на підставі поданих сторонами доказів. До закінчення судових дебатів він зробив усну заяву про подання протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду доказів понесення судових витрат. Згідно з договором про надання правової допомоги від 08 червня 2022 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вартість послуг адвоката та представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції становить 20 000 грн. Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачена можливість встановлення гонорару адвоката у формі фіксованого розміру. У випадку, якщо розмір винагороди за надання правничої допомоги визначений у договорі у вигляді фіксованої суми і такий не змінюється в залежності від обсягу послуг і витраченого адвокатом часу, то такий розмір є визначеним і не потребує доведення обсягу послуг та часу, витраченого на їх надання. Відшкодуванню підлягають витрати, незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною чи тільки має бути сплачено.

З наведених підстав просить:

-стягнути з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 20 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу;

-стягнути з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 9865.92 грн. сплаченого при поданні позовної заяви судового збору.

Додатковим рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2024 року стягнуто із Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правову допомогу в розмірі 10 000.00 грн.

Стягнуто із Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 4 932.96 грн. на відшкодування витрат по сплаті судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2024 року та додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2024 року оскаржила Львівська міська рада,в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду та додаткове рішення суду є незаконними та необґрунтованими, ухваленими з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Апелянт стверджує, що набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування можливий за наявності рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, виготовлення технічної документації на земельну ділянку, визначення меж земельної ділянки в натурі, погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами, одержання у встановленому порядку державного акта на землю, реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо вищезазначені вимоги спадкодавцем не дотримано, то право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Позивачем не надано доказів отримання відмови органу місцевого самоврядування у завершенні процедури приватизації. На час дії воєнного стану безоплатна передача земель державної, комунальної власності у приватну власність, надання дозволів на розроблення документації із землеустрою з метою такої безоплатної передачі забороняється. З наведених підстав просить рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівської міської ради Партики Н.С. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Частина 3 ст. 12 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з положеннями ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що оскільки ОСОБА_4 розпочала приватизацію земельної ділянки площею 0.0820 га по АДРЕСА_2 , однак за життя не завершила її, то право на завершення приватизації земельної ділянки у порядку спадкування за правом представлення набула спадкоємець ОСОБА_1 .

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у м. Краків, що підтверджується скороченою копією свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , у зв`язку із смертю ОСОБА_4 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 .

Постановою Галицького районного суду м. Львова від 20.12.2011 року визнано неправомірною відмову Львівської міської ради у погодженні ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки площею 0,0820 га по АДРЕСА_1 ; визнано нечинною ухвалу Львівської міської ради від 14.07.2011 р. № 699 «Про внесення змін до ухвали міської ради від 31 березня 2011 року № 331 та затвердження переліку земельних ділянок, призначених для продажу у власність або для права оренди на аукціонах» в частині включення земельної ділянки площею 0.09 га. на АДРЕСА_1 до переліку ділянок, призначених для продажу у власність або права оренди на аукціонах; зобов`язано Львівську міську раду повторно розглянути заяву ОСОБА_4 щодо погодження місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою для відведення земельної ділянки площею 0,0820 га. по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2012 року постанову Галицького районного суду м. Львова від 20.12.2011 року залишено без змін. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.02.2015 року касаційну скаргу на постанову Галицького районного суду м. Львова від 20.12.2011 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2012 року залишено без задоволення.

Ухвалою Львівської міської ради № 1194 від 26.01.2012 року ухвалено погодити громадянці ОСОБА_4 місце розташування земельної ділянки та надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0820 га на АДРЕСА_1 у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель, що не надані у власність або користування, за функцією використання землі житлової забудови. Громадянці ОСОБА_4 запропоновано подати у встановленому порядку міській раді на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Позивачем до матеріалів позовної заяви долучено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку у АДРЕСА_1 , відповідно до якого площа земельної ділянки становить 0,0813 га., цільове призначення землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :06:004:0027.

Управлінням земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради (лист від 06.05.2022 року № 2403 вих 31896) повідомлено ОСОБА_4 , що питання про затвердження документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 та передачу земельної ділянки у власність не може бути вирішене, оскільки розроблення документації із землеустрою з метою безоплатної передачі забороняється в умовах воєнного стану.

Після смерті ОСОБА_5 . Четвертою львівською державною нотаріальною конторою заведено спадкову № 337/2022, в матеріалах якої наявна заява ОСОБА_3 - спадкоємця майна після смерті матері ОСОБА_4 , якою вона відмовилася від прийняття спадщини та від належної їй частки спадщини на користь внучки померлої ОСОБА_1 , а донька померлої ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Четверта львівська державна нотаріальна контора надала відповідь ОСОБА_1 № 922/0214 від 22.06.2022 року, у якій зазначила, що Четверта львівська державна нотаріальна контора не може видати свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, що знаходиться на території АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_4 , оскільки немає даних про реєстрацію права власності на цю земельну ділянку на ім`я спадкодавця.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що предметом спору у цій справі є визнання права на завершення приватизації земельної ділянки у порядку спадкування, приватизація якої була розпочата, проте не завершена за життя спадкодавця.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення.

Згідно з пунктом «г» частини першої статті 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини.

Частиною першою статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, або державних органів приватизації, або центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, що передбачено пунктом «а» частини третьої статті 152 ЗК України.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами передбачений у статті 118 ЗК України.

Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання (частина шоста статті 118 ЗК України).

Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення (частина сьома статті 118 ЗК України).

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина восьма статті 118 ЗК України).

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування (частина дев`ята статті 118 ЗК України).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність (частина десята статті 118 ЗК України).

У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частина одинадцята статті 118 ЗК України).

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (стаття 125 ЗК України).

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , ухвалою Львівської міської ради № 1194 від 26.01.2012 року ухвалено погодити місце розташування земельної ділянки та надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0820 га на АДРЕСА_1 у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель, що не надані у власність або користування, за функцією використання землі житлової забудови. Однак, процедура приватизації не завершена у зв`язку із смертю ОСОБА_4 .

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для реєстрації права власності на земельні ділянки цих громадян або їх спадкоємців відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Державна реєстрація таких земельних ділянок здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

З огляду на наведені норми закону, захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено пунктом 1 частини третьої статті 152 ЗК України.

Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду з позовами про визнання відповідного права у порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.03.2019 року у справі № 350/67/15-ц, провадження 14-652цс18, у постановах Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 128/1911/15-ц, від 17.04.2019 року у справі № 723/1061/17, від 29.08.2019 року у справі № 554/1195/17 від 30.06.2020 року у справі № 623/633/17, від 25.03.2020 року у справі № 158/1672/17, що свідчить про сталість судової практики у вирішенні питання права на завершення приватизації земельної ділянки.

Таким чином, у випадку, якщо спадкодавець за життя із дотриманням вимог законодавства розпочав процедуру приватизації земельної ділянки, проте, не отримав на неї право власності у зв`язку зі смертю, спадкоємці у порядку спадкування набувають право на завершення приватизації. У разі відмови компетентного органу спадкоємцям, належним та ефективним способом захисту їх прав у судовому порядку є звернення із позовом про визнання права на завершення приватизації.

Судом першої інстанції встановлено, що спадкодавцеь ОСОБА_4 за життя звернулася до Львівської міської ради із азявою про погодження місця розташування земельної ділянки та надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0.0813 гау АДРЕСА_1 .

Ухвалою Львівської міської ради № 1194 від 26.01.2012 року ухвалено погодити громадянці ОСОБА_4 місце розташування земельної ділянки та надати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0820 га на АДРЕСА_1 у власність для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за рахунок земель, що не надані у власність або користування, за функцією використання землі житлової забудови. Громадянці ОСОБА_4 запропоновано подати у встановленому порядку міській раді на затвердження проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що право на приватизацію земельної ділянки ОСОБА_4 розпочала у встановленому законом порядку, проте не завершила процес приватизації у зв`язку зі своєю смертю.

Право на завершення приватизації відповідно до чинного законодавства та судової практики у таких правовідносинах переходить до спадкоємців, тобто перейшло до позивачки, яка прийняла спадщину, а отже прийняла у порядку спадкування право на завершення приватизації земельної ділянки розпочатої та незавершеної спадкодавцем.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачка, прийнявши спадщину після смерті спадкодавця, набула право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали спадкодавцю, включно із правом на завершення приватизації земельної ділянки, яку спадкодавець не завершила у зв`язку із смертю, тому суд першої інстанції дійшов до вірного та обґрунтованого висновку про підставність позовних вимог.

Доводи апелянта про те, що позивачкою не надано доказів відмови органу місцевого самоврядування у завершенні процедури приватизації спростовуються заявою ОСОБА_1 від 18.08.2022 року, адресованою Львівському міському голові Садовому А.І., в якій заявниця (позивач) просить затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, розташованої у АДРЕСА_1 , та листом за вих.№2403вих-62729 від 22.08.2022 року Управління земельних ресурсів Департаменту містобудування Львівської міської ради, яким її повідомлено, що порушене нею питання не може бути вирішене.

Безпідставними та необґрунтованими є доводи апеляційної скарги про передчасність заявленого позову у зв`язку з наявною забороною для безоплатної передачі у приватну власність земельних ділянок комунальної власності на період воєнного стану, передбаченої п.п. 5 п. 27 Перехідних положень ЗК України, оскільки позивач звернулася до суду і судом задоволено позов про визнання за ОСОБА_1 права на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,0813 га., кадастровий номер :06:004:0027, для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом по праву представлення після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Резолютивна частина оскаржуваного рішення суду не пердбачає зобов`язання Львівської міської ради прийняти конкретне рішення про передачу у приватну власність позивачки земельної ділянки і виключно в період дії воєнного стану.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що визнання права на завершення процедури приватизації є гарантією для позивача на розгляд Львівською міською радою відповідної заяви, поданої від неї, саме як від спадкоємця, про затвердження проекту землеустрою із прийняттям органом місцевого самоврядування у порядку, визначеному законом, рішення з цього питання, в разі незгоди з яким, вона зможе оскаржити його у встановленому законом порядку.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.

Львівською міською радою також оскаржується додаткове рішення суду від 18.11.2024 року, яким стягнуто з Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 грн. та судовий збір, сплачений за подання позову.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, на підтвердження вимог про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано суду: договір про надання правової допомоги від 08.06.2022 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ; додаткову угоду №1 до договору від 01.06.2023 року, відповідно до якої строк дії договору продовжено до 08.06.2024 року; додаткову угоду №2 до договору від 05.06.2024 року, відповідно до якої строк дії договору продовжено до набрання законної сили рішенням у справі та його виконанням; акт наданих послуг від 04.10.2024 року, відповідно до якого адвокатом виконано зобов`язання за договором, а загальна вартість наданих послуг становить 20 000 грн.; рахунок № 1 від 04.10.2024 року на суму 20 000 грн.

Задовольняючи частково заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції вказав на те, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, якість підготовленого документу, витрачений адвокатом час тощо є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Так, у справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. В пункті 269 рішення у цій справі Суд зазначив, що угода, за якою клієнт адвоката погоджується сплатити в якості гонорару певний відсоток від суми, яку присудить позивачу суд - у разі якщо така сума буде присуджена та внаслідок якої виникають зобов`язання виключно між адвокатом та його клієнтом, не може бути обов`язковою для Суду, який повинен оцінити рівень судових та інших витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Таким чином, при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором на правову допомогу, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документи про оплату таких послуг та розрахунком таких витрат.

Крім того, у п.154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.

У правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 07.09.2023 року у справі №202/8301/21, наголошується, що при визначенні розміру відшкодування витрат на професійну правову допомогу суд повинен ураховувати складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг і витрачений адвокатом час на їх надання, а не лише дані, наведені в акті приймання-передачі наданих адвокатом послуг.

Задовольняючи частково заяву представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 та стягуючи 10000.00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції врахував характер спірних правовідносин, складність справи, часткове задоволення позовних вимог, співмірність понесених витрат із ціною позову, значення справи для сторін, вимоги розумності і справедливості. Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу суд вірно вважав належним та співмірним із характером правовідносин та складністю справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що отримавши заяву ОСОБА_2 про стягнення судових витрат, Львівська міська рада їх не заперечила та не зверталася до суду із заявою про зменшення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково, суд першої інстанції з врахуванням п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України, обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір, пропорційно задоволеним позовним вимогам, в розмірі 4 932 грн. 96 коп.

Колегія суддів звертає увагу на те, що подавши апеляційну скаргу на додаткове рішення суду від 18.11.2024 року, апелянт, Львівська міська рада, в апеляційній скарзі не зазначила жодних доводів, з яких вважає додаткове рішення суду незаконним та необгрунтованим.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду та додаткове рішення суду ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2024 рокута додаткове рішення Франківського районного суду м. Львова від 18 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 09.06.2025 року.

Головуючий: Н.О. Шеремета

Судді: О.М. Ванівський

Р.П. Цяцяк