Справа №462/4130/24 Головуючий у 1 інстанції:Палюх Н. М.
Провадження №22-ц/811/28/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.,

секретар: Чиж Л.М.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Залізничного районного суду м.Львова в складі судді Палюх Н.М. від 10 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 132892 гривень заборгованості по заробітній платі.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 12257 гривень 32 копійки компенсації за невикористані відпустки, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 42600 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, без врахування утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 2000 гривень моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави 1211,20 гривень судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1211,20 гривень судового збору та 3000 гривень витрат на правову допомогу.

В решті вимог відмовлено.

Вказане рішення оскаржила ОСОБА_3 .

В апеляційній скарзі просить замінити резолютивну частину рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2024 року, зменшивши стягнення з ФОП ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 : - заборгованість по заробітній платі в сумі 84672,50 грн.; -компенсація за невикористані відпустки в сумі 11350, 74 грн.; - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 32361,00 грн., в іншій частині рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

Зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог взяв до уваги розрахунок заборгованості по заробітній платі, розмір компенсації за невикористані відпустки і розрахунок середнього заробітку за час затримки заробітної плати при звільненні, поданий позивачем, з чим погодитися неможливо. Однак, розраховуючи розмір невиплаченої заробітної плати та суму компенсації за невикористані відпустки судом взятий до уваги весь період перебування позивача з ФОП ОСОБА_4 у трудових відносинах, зокрема за період перебування ОСОБА_1 в місцях позбавлення волі з 02.08.2022 по 01.05.2023, про що зазначено в оскаржуваному рішенні. Згідно відомостей відображених у довідці форми ОК-7 заробітна плата ОСОБА_1 в серпні та вересні становила по 6 500 грн., а в подальшому до квітня 2023 року по 6 700 грн. щомісяця. Отже, враховуючи період перебування позивача в місцях позбавлення волі апелянт приходить до висновку, що розмір невиплаченої заробітної плати слід зменшити на суму 48 219 грн. 50 коп. (59 900 грн. - 18% ПДФО - 1,5% військовий збір). З урахуванням наведеного, вважає, що слід коригувати компенсацію за невикористані відпустки та вказує, що загальна сума компенсації за невикористану відпустку становить 11 350 грн. 74 коп.

В судове засідання відповідачка ОСОБА_3 не з`явився, однак суд вважав заможливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що така повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України

Клопотання представника відповідачки про відкладення розгляду справи з підстав участі у іншому судовому засіданні колегія суддів вважала безпідставним та відхилила, оскільки розгляд справи призначено та сторони повідомлялися про судове засідання 15.04.2025 року. Тобто як відповідачці, так і представнику було відомо про судове засідання заздалегідь. Зважаючи на вказане представник міг забезпечити свою участь у даному судовому засіданні врегулювавши питання участі у інших судових засіданнях. Крім цього, відповідачка, у випадку неможливості участі представника у судовому засіданні, могла забезпечити участь іншого представника будучи повідомленою про судове засідання заздалегідь. Також, представником не вказано про певну пріоритетність іншого розгляду по відношенню до даного, тим більше враховуючи, що розгляд іншої справи, на яку він посилається, був призначений, як вбачається із його клопотання 16.05.2025 року. Окрім цього, сама відповідачка не вказала про будь-які причини її неявки, тим більше про поважність причин такої неявки.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позовної заяви, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст. 43 Конституції України, ст.ст.2, 21, 24, 47, 94, 115, 116, 117, 237-1 КЗпП України, ст.ст.2, 27 ЗУ «Про оплату праці», ст.ст.4, 12, 76, 80, 81, 89, 141, 263, 264, 265, 280, 282 ЦПК України, п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», постанову Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі №326/789/21, та задовольняючи позов частково, виходив з того, що позивач з 11.03.2021 прийнятий на посаду менеджера з транспортно-експедиторської діяльності ФОП ОСОБА_5 , 02.01.2024 переведений на посаду керівника міжнародноїлогістики та 13.03.2024 звільнений із займаної посади за згодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки серії № НОМЕР_1 . З виписки Пенсійного фонду з індивідуальних відомостей про застраховану особу вбачається, що ОСОБА_1 нараховувалась ФОП ОСОБА_5 заробітна плата, а саме за березень 2021 у розмірі 4090,91 гривні, за квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень 2021 у розмірі 6000, 00 грн, з січня по вересень 2022 в розмірі 6000,00 гривень, за жовтень, листопад, грудень 2022 та 2023 роки в розмірі 6700,00 гривень. Загальна сума нарахованої заробітної плати за вищевказаний період становить 159000,00 гривень. 19.04.2024 на картковий рахунок позивачки надійшли кошти у розмірі 8405,36 грн з цільовим призначенням ОСОБА_5 розрахункові ОСОБА_1 у період з 11.03.2021 по 01.08.2022 та з 02.05.2023 по 13.03.2024. Відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що існували законні підстави для того, щоб з 11 березня 2021 року по 13 березня 2024 року не виплачувати позивачці нараховану заробітну плату. Матеріалами справи встановлено,що позивачка звільнена 13 березня 2024 року,однак відповідачкою не проведений з нею повний розрахунок. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що заборгованість по заробітній платі за період з 11 березня 2021 року по 13 березня 2024 року підлягає стягненню з відповідачки частково,оскільки відповідачкою в квітні 2024 року позивачці було виплачено 8405,36 гривень. Таким чином, станом на 10 жовтня 2024 року заборгованість по виплаті заробітної плати за період з березня 2021 по березень 2024 року становить 132 892 гривень та компенсації за невикористані щорічні відпустки 12 257 гривень 32 копійок, а відтак, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. При цьому судом враховано, що позивачка у період з 02.08.2022 по 01.05.2023 перебувала у місцях позбавлення волі. Враховуючи, що позивачці нараховувалась заробітна плата у мінімальному розмірі, а час розрахунку при звільненні, враховуючи межі заявлених позовних вимог, слід рахувати за останні шість місяців по день ухвалення судового рішення, тобто 10 жовтня 2024 року. Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить: 7100 гривень (середньомісячний заробіток) х 6 місяців = 42600 гривень. Суд зазначив, що позивачка просила стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 20000,00 грн, у зв`язку з тим, що внаслідок невиплати заробітної плати та затримки остаточного розрахунку при звільненні їй було завдано моральних страждань. Моральні страждання позивачка обґрунтовує тим, що внаслідок невиплати належних їй коштів, у неї наявні негативні емоції, переживання, перебування в емоційному стресі, а також необхідність докладання додаткових зусиль з метою покращення її матеріального становища та захист її трудових прав, а саме звернення в суд. При цьому, суд не може не враховувати значну тривалість затримки відповідачкою виплати не тільки остаточного розрахунку при звільненні, а і затримки виплати заробітної плати в цілому, а саме починаючи з березня 2021 року до березня 2024 року, оскільки вказана обставина підтверджує доводи позивачки про те, що саме тривала протиправна бездіяльність відповідачки, яка полягала у затримці виплати заробітної плати позивачці, спричинила скрутне матеріальне становище останньої та необхідність шукати інші шляхи для забезпечення свого існування. Суд також враховував, що неотримання працівником своїх зароблених грошових коштів - це безумовний стрес для кожної людини, в тому числі і для позивачки. За таких обставин, суд вважав беззаперечним, що внаслідок затримки у виплаті заробітної плати, належних позивачці виплат при звільненні, враховуючи матеріальне становище позивачки, спричинене тривалою бездіяльністю відповідачки, позивачка була змушена шукати інші шляхи для забезпечення свого існування, звернутися за правовою допомогою до адвоката та відстоювати гарантоване Конституцією України право на оплату праці в суді, у зв`язку з чим ОСОБА_1 безумовно зазнала моральних страждань. Враховуючи характер, глибину та розмір душевних страждань, завданих позивачці бездіяльністю відповідачки, суд вважав за доцільне стягнути з відповідачки на користь позивачки в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн, оскільки, на переконання суду, компенсація моральної шкоди у такому розмірі буде відповідати принципам справедливості, добросовісності та розумності. Окрім цього, суд звертав увагу, що відповідно до листа Головного управління ДПС у Львівській області про надання інформації №М/493/13-01-24-09 від 20.09.2024, згідно реєстраційних даних ІТС «Податковий блок» ФОПП ОСОБА_5 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності 29.07.2024, станом на 20.09.2024 стан платника податків - 11(припинено, але не знято з обліку).

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заробітної плати, в якому просив:

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 141 297,36 грн. не виплаченої заробітної плати;

- стягнути з ОСОБА_3 12 257,32 грн. як компенсацію за ненадані щорічні основні відпустки;

- стягнути з ОСОБА_3 20 000 грн. моральної шкоди;

- стягнути з ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виплати належних сум при звільнені з дня звільнення по день постановлення судового рішення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 11.03.2021 між позивачем та відповідачем укладено трудовий договір, за яким він взяв на себе зобов`язання виконувати роботу менеджера транспортно-експедиційної діяльності, а його роботодавець ФОП ОСОБА_5 виплачувати заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, й угодою сторін. 02.01.2024 позивача перевели на посаду керівника міжнародної логістики, а 13.03.2024 трудовий договір припинено за угодою сторін. Копії наказу про звільнення позивачу не надано, як і не проведено розрахунку та не виплачено належних йому сум при звільненні. 29.03.2024 ОСОБА_1 звернувся до відповідача із листом-претензією про виплату заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за ненадання йому щорічної основної відпустки. Зазначав, що позивачем втрачений примірник трудового договору із ОСОБА_5 . Натомість із копії Індивідуальної відомості про застраховану особу вбачається, що йому впродовж усього часу чинності трудового договору нараховували мінімальний розмір заробітної плати. Таким чином, загальна сума нарахованої, але не виплаченої заробітної плати з 11.03.2021 і по день звільнення 13.03.2024 з урахуванням податкових платежів складає 141297,36 грн. Окрім цього, за весь трудовий період, позивач жодного разу не перебував у оплачуваній щорічній основній відпустці, відтак заборгованість на день звільнення за невикористані щорічні основні відпустки складає 12257,32 грн. Окрім цього, зважаючи на це, що ОСОБА_1 не виплачені належні при звільненні суми, відтак у нього є право на отримання середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Зазначав, що невиплата заробітної плати та затримка із проведення розрахунку при звільненні призвели до заподіяння йому моральної шкоди, а саме до негативних емоцій, переживань, перебування в емоційному стресі, а також докладання додаткових зусиль з метою покращення його матеріального становища, а також захисту його трудових прав.

Як вбачається із матеріалів справи, правильно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, позивач з 11.03.2021 прийнятий на посаду менеджера з транспортно-експедиторської діяльності у ФОП ОСОБА_3 , 02.01.2024 переведений на посаду керівника міжнародної логістики та 13.03.2024 звільнений із займаної посади за згодою сторін, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_2 .

З виписки Пенсійного фонду з індивідуальних відомостей про застраховану особу вбачається, що ОСОБА_1 нараховувалась ФОП ОСОБА_3 заробітна плата, а саме за березень 2021 у розмірі 4090,91 гривні, за квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень 2021 у розмірі 6000, 00 грн, з січня по вересень 2022 в розмірі 6000,00 гривень, за жовтень, листопад, грудень 2022 та 2023 роки в розмірі 6700,00 гривень. Загальна сума нарахованої заробітної плати за вищевказаний період становить 159000,00 гривень.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

У випадку порушення вказаних прав особа має право звернутися до суду за їх захистом.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено КЗпП України. При цьому, КЗпП України є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, що виникають у сфері трудового права, та визначає, зокрема, основні трудові права громадянина, до яких і належить право на звернення до суду про вирішення спору.

Згідно з приписами ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст. 76 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

19.04.2024 на картковий рахунок позивача надійшли кошти у розмірі 8405,36 грн з цільовим призначенням ОСОБА_3 розрахункові ОСОБА_1 у період з 11.03.2021 по 01.08.2022 (33 к.д.) та з 02.05.2023 по 13.03.2024 (16 к.д.).

Однак, відповідачка не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що існували законні підстави для того, щоб з 11 березня 2021 року по 13 березня 2024 року не виплачувати позивачу нараховану заробітну плату.

Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Згідно ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів.

Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно зі ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звільнений 13 березня 2024 року, однак відповідачкою не проведений з ним повний розрахунок.

Судом першої інстанції правильно встановлено та доводами апеляційної скарги не спростовано, що позивача було звільнено 13 березня 2024 року, проте відповідачка не здійснила з ним остаточного розрахунку. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заборгованість із заробітної плати за період з 11 березня 2021 року по 13 березня 2024 року підлягає частковому стягненню з відповідачки, оскільки у квітні 2024 року останньою було виплачено позивачу 8405,36 грн.

Відтак, станом на 10 жовтня 2024 року сума невиплаченої заробітної плати за період з березня 2021 по березень 2024 року становить 132?892 грн., а також компенсація за невикористані щорічні відпустки 12?257 грн. 32 коп., а також враховуючи те, що позивач перебував у період з 02.08.2022 по 01.05.2023 у місцях позбавлення волі, що правильно встановлено судом першої інстанції на підставі розрахунку наданого позивачем де відсутні нарахування у місяці перебування його у місцях позбавлення волі (а.с. 44). Іншого розрахунку, який би спростовував розрахунок позивача, відповідачка не надала.

Окрім цього, згідно зі статтею 117 КЗпП України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку.

У пункті 20 Постанови Пленуму ВСУ №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Середній заробіток працівника судом розраховується відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100.

Враховуючи, що позивачу нараховувалась заробітна плата у мінімальному розмірі, а час розрахунку при звільненні, враховуючи межі заявлених позовних вимог, слід рахувати за останні шість місяців по день ухвалення судового рішення, тобто 10 жовтня 2024 року.

Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку становить: 7100 гривень (середньомісячний заробіток) х 6 місяців = 42600 гривень.

Щодо доводів скарги про неврахування стягнення податку та військового збору з цієї суми, то такі є помилковими, оскільки як правильно вказав суд першої інстанції такі підлягають стягненню при виконанні рішення суду.

Щодо доводів скарги про невірне нарахування компенсації за невикористану відпустку, то такі теж слід вважати голослівними, оскільки така сума розрахована із наявних у матеріалах справи даних необхідних для проведення розрахунку, які стосуються трудових відносин позивача з відповідачкою. Інших вихідних даних для здійснення іншого розрахунку (чи перевірки суми здійсненої нею) відповідачка знову ж не надала.

Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди у зв`язку із невиплатою заробітної плати, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено, що у зв`язку з тим, що внаслідок невиплати заробітної плати та затримки остаточного розрахунку при звільненні йому було завдано моральних страждань.

Моральні страждання позивач обґрунтовував тим, що внаслідок невиплати належних йому коштів, у нього наявні негативні емоції, переживання, перебування в емоційному стресі, а також необхідність докладання додаткових зусиль з метою покращення його матеріального становища та захист його трудових прав, а саме звернення в суд.

При цьому, суд не може не враховувати значну тривалість затримки відповідачем виплати не тільки остаточного розрахунку при звільненні, а і затримки виплати заробітної плати в цілому, а саме починаючи з березня 2021 року до березня 2024 року, оскільки вказана обставина підтверджує доводи позивача про те, що саме тривала протиправна бездіяльність відповідача, яка полягала у затримці виплати заробітної плати позивачу, спричинила скрутне матеріальне становище останнього та необхідність шукати інші шляхи для забезпечення свого існування.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз`яснено у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності».

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2023 року у справі № 326/789/21 (провадження № 61-4995св23) зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати».

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у праві № 755/3443/21 (провадження № 61-11295св23).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що неотримання працівником своїх зароблених грошових коштів це безумовний стрес для кожної людини, в тому числі і для позивача.

За таких обставин, судом першої інстанції правильно встановлено, що внаслідок затримки у виплаті заробітної плати, належних позивачу виплат при звільненні, враховуючи матеріальне становище позивача, спричинене тривалою бездіяльністю відповідачки, позивач був змушений шукати інші шляхи для забезпечення свого існування, у зв`язку з чим ОСОБА_1 безумовно зазнав моральних страждань.

Враховуючи характер, глибину та розмір душевних страждань, завданих позивачу бездіяльністю відповідача, суд першої інстанції правомірно вважав за доцільне стягнути з відповідачки на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 2000 грн., оскільки, на переконання суду, компенсація моральної шкоди у такому розмірі буде відповідати принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Окрім цього, відповідно до листа Головного управління ДПС у Львівській області про надання інформації №М/493/13-01-24-09 від 20.09.2024, згідно реєстраційних даних ІТС «Податковий блок» ФОП ОСОБА_3 проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності 29.07.2024, станом на 20.09.2024 стан платника податків 11 (припинено, але не знято з обліку).

Враховуючи вищенаведене, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про стягнення належних позивачу коштів з ОСОБА_3 , як фізичної особи.

Враховуючи вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: Н.П. Крайник

М.М. Шандра