П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 травня 2025 року місто Київ

справа № 759/1273/14-ц

провадження №22-ц/824/5195/2025

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Височанської Н.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року,ухвалене у складі судді Сенька М.Ф.,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсними довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_4 , посвідчену 28.09.2009 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тумайкіною М.Ю.; згоду на продаж та/або передачу в іпотеку від імені ОСОБА_1 , посвідчену 28.09.2009, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тумайкіною М.Ю.; договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 08.10.2009, укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 .

Позов обґрунтовано тим, що позивачу відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 11.11.2008 належить на праві приватної власності частина квартири АДРЕСА_1 .

03.08.2013 невідомі особи ввірвались до квартири і з застосуванням сили викинули членів його родини на вулицю, навіть не давши можливості зібрати речі та документи. З даного приводу в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження.

Того ж дня позивачеві стало відомо, що від його імені було посвідчено нотаріально довіреність та згоду на продаж його дружиною ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 і ще 08.10.2009 посвідчено договір купівлі-продажу квартири , частина якої належить йому на праві приватної власності.

Ні довіреності, ні згоди на продаж квартири позивач не підписував, на письмове звернення до приватного нотаріуса КМНО Савчук О.А. позивачу було надано копії документів по вчиненій нотаріальній дії, в яких відсутній підпис позивача.

Оскільки позивач не підписував ні довіреності, ні згоди на продаж квартири АДРЕСА_1 , до 3 серпня 2013 року проживав і вільно користувався своєю власністю і про продаж дізнався лише 3 серпня 2013 року, у зв`язку з тим, що триває досудове розслідування, строки якого законодавством не обмежені, то це змушує позивача звернутись до суду за захистом своїх прав з цим позовом.

Крім того, позивач зазначив, що оскільки про порушення його права він дізнався лише 3 серпня 2013 року, вважає строк звернення до суду ним пропущений з поважних причин і просив поновити йому цей строк.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 15 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , що посвідчений 08 жовтня 2009 року приватним нотаріусом КМНО Савчук О.А. за реєстровим № 1045.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3769,77 грн. судового збору, 5495 грн. компенсації витрат на проведення експертизи, 12000 грн. на відшкодування витрат з правничої допомоги, а всього стягнуто 21264,77 грн.

В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, третя особа: ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в який просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В апеляційній скарзі зазначає, що рішення ухвалено з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального і процесуального права.

Пред`явлення позову для захисту свого права власності з вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не до усіх осіб, які повинні відповідати за ним, а саме не пред`явлення вимог до власника цієї квартири, належить до самостійних підстав відмови у позові.

Суд першої інстанції обставин набуття третьою особою права власності на цю квартиру не досліджував та не встановив, не звернув увагу на те, що між ОСОБА_3 та позивачем виникли правовідносини щодо витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки у апелянта виникло право власності на квартиру за законом.

Оскаржуване рішення жодних прав позивача не захищає. На даний час позивачі звернулися до суду з окремим позовом до ОСОБА_7 та її чоловіка про витребування квартири.

Згідно висновків Верховного суду ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

Немає у справі і підстави для висновку суду першої інстанції про відсутність волі ОСОБА_1 на відчуження спірної квартири від його імені його дружиною ОСОБА_4 . ОСОБА_2 , незалежно навіть від того, що довіреність і згоду на відчуження квартири він не підписував.

Не відповідає також процесуальному закону і захист позивачем прав третіх осіб у справі (членів сім`ї позивача), а висновок суду першої інстанції про те, що договір купівлі-продажу підлягає визнанню недійсним в цілому, за позовом одного із співвласників, не відповідає закону, яким не передбачено захист прав осіб, які про такий захист не просили і не уповноважували нікого. Відсутність поділу в натурі квартири не наділяє одного із власників правами звертатися до суду. До висновку про те, що позивач не підписував довіреність та згоду на продаж квартири, суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, на підставі неправильної оцінки висновку призначеної експертизи. Суд в ухвалі про призначення повторної експерти не зазначив підстав проведення повторної експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 адвокат Басараб Н.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване залишити без змін.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 адвокат Кузьменко М.В. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тумайкіної М.Ю. адвокат Шаповалов С.В. апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 адвокат Басараб Н.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала і просила залишити рішення суду першої інстанції без змін. Також пояснила, що в 2023 році її довірителі звернулися до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до ОСОБА_3 про витребування спірної квартири.

В судове засідання ОСОБА_2 , приватний нотаріус КМНО Савчук О.А. не з`явилися, про день і час розгляду справи були повідомлені приватний нотаріус КМНО Савчук О.А. на електронну адресу, ОСОБА_2 на поштову адресу, судове повідомлення відправлене останньому повернуто поштовим відділенням з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до ч.8 ст.128 ЦПК України дає підстави вважати ОСОБА_2 таким, що отримав повідомлення.

За таких обставин суд вважав можливим розгляд справи проводити у відсутність осіб, які не з`явилися, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на підставі розпорядження Святошинської районної у місті Києві ради від 11 листопада 2008 року № 1768, набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 51,38 кв.м., в рівних частках (по частці кожний), на підтвердження чого відповідним органом приватизації 11 листопада 2008 року було видано свідоцтво про право власності на житло.

ОСОБА_4 8 жовтня 2009 року, діючи від свого імені та від імені ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідчених довіреностей, продала, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 , про що між ними було укладеного договір купівлі-продажу квартири, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савчук О.А. за реєстровим № 1045.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 17 квітня 2013 року скасоване рішення Святошинського районного суду м.Києва від 20 лютого 2013 року про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , відділу державної виконавчої служби Святошинського РУЮ у м.Києві про визнання права власності на квартиру, виключення майна з опису та звільнення його з під арешту, та ухвалене нове рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та зняття з квартири арешту, накладеного державним виконавцем.

Дане рішення, як це вбачається з його змісту, було ухвалене апеляційним судом на усунення перешкод ОСОБА_2 зареєструвати право власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідно договору купівлі-продажу квартири від 8 жовтня 2009 року.

Між тим, право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстровано не на підставі вказаного рішення апеляційного суду, а на підставі саме договору купівлі-продажу квартири від 8 жовтня 2009 року, що підтверджується рішенням державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ у м.Києві Коломієць О.А. від 1 березня 2013 року.

Крім того, судом установлено, що під час провадження у справі, право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло до ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 6 березня 2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Докійчук Н.В., за реєстровим № 144.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не укладав довіреності та не надавав згоди на продаж квартири, відповідно не мав наміру продавати квартиру.

Суд першої інстанції в основу рішення поклав два висновки експертизи, а саме висновок експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 3 квітня 2017 року № 19/8-4/5-СЕ/17, відповідно до якого підписи в графі «Підпис» довіреності від 28.09.2009 від імені ОСОБА_1 зареєстрованої в реєстрі приватного нотаріуса КМНО Темайкіної М.Ю. за № 2229, згоді від 28.09.2009 на продаж та/або передачу в іпотеку від імені ОСОБА_1 , зареєстрованої в реєстрі приватного нотаріуса КМНО Тумайкіної М.Ю. за №2231, ймовірно виконані не ОСОБА_1 .

А також висновок повторної експертизи, що була призначена за клопотанням відповідача і проведена експертом Львівського науково-дослідного інституту МЮ України, експертом надана однозначна відповідь на поставлені питання, а саме: підписи від імені ОСОБА_1 , розташовані у рядку «Підпис другого примірника довіреності від імені ОСОБА_1 , посвідченої 28.09.2009 приватним нотаріусом КМНО Тумайкіною М.Ю. за реєстровим № 2229; першого та другого примірника згоди від імені ОСОБА_1 на продаж та/або передачу в іпотеку квартири, посвідченої 28.09.2009 приватним нотаріусом КМНО Тумайкіною М.Ю. за реєстровим № 2231, виконані не ОСОБА_1 (див.висновок експерта від 16.09.2019 № 2849), а іншою особою.

Зазначені обставини дали суду підстави вважати, що ОСОБА_4 не мала повноважень на продаж квартири від імені ОСОБА_1 , наявність цього спору вказує на те, що позивач не схвалив спірний договір купівлі-продажу квартири, а відтак цей правочин укладено всупереч його волевиявленню, і порушує права позивача, передбачені ст.ст.317, 319, 383 ЦК України, як власника майна, що в свою чергу є підставою для визнання правочину недійсним відповідно до вимог ст.203,215 ЦК України, як на цьому наполягав позивач. При цьому, правочин підлягає визнанню недійсним в цілому, оскільки частки співвласників у праві власності на квартиру є ідеальними, частки співвласників не виділені в натурі, порядок користування квартирою співвласниками не визначався, а відтак спірний правочин без згоди співвласника не міг би бути укладеним взагалі.

Рішення Апеляційного суду м.Києва від 17.04.2013, яким за ОСОБА_2 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , не є перешкодою для визнання спірного договору купівлі-продажу недійсним.

Доводи відповідача про пропуск позивачем позовної давності, не знайшли свого підтвердження, оскільки, як зазначав позивач про порушення свого права він дізнався лише 3 серпня 2013 року, коли до квартири увірвалися невідомі особи і фактично виселили членів сім`ї позивача.

Наявність спорів з приводу спірної квартири, учасником яких було заявлено позивача, саме по собі, не вказує на те, що йому було відомо про спірний договір. Доказів про те, що позивач був повідомлений хоча б про одне таке судове провадження матеріали справи не містять.

Сам позивач стверджує, що не знав про спори з приводу квартири, ще задовго до укладення спірного договору шлюбні відносини між ним та ОСОБА_4 були припинені, він проживає окремо, з дружиною не спілкується.

Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки позивач не підписував спірні довіреність та згоду на продаж квартири, то такі правочини є неукладеними і потреби у визнанні їх недійсними не має.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним не може погодитись, з огляду на наступне.

Предметом позову у цій справі є договір купівлі-продажу квартири, укладений між ОСОБА_4 , яка діяла від свого імені та від імені, в тому числі ОСОБА_1 на підставі довіреності, підпис в якій останньому не належить, та ОСОБА_2 .

Отже, сторонами оспорюваного позивачем договору є ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . При цьому. Відповідачем у цій справі є лише ОСОБА_2 , ОСОБА_4 має статус третьої особи.

Згідно положень ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачено ст.215 цього ж Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.202 ЦК України правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін ( ч.4 цієї ж статті ЦК України).

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставною недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5 та 6 ст.203 ЦК України.

Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, чи щодо сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість заінтересованої особи законно реалізувати свої права.

У справі за позовом заінтересованої особи про визнання недійсним договору як відповідачі мають залучатись всі сторони правочину, а тому належними відповідачами є сторони оспорюваного договору, а не одна із них ( така позиція Верховного Суду викладена у постанові від 30 липня 2020 року у справі № 670,23,18, від 18 листопада 2020 року № 318/1345/17, від 14 квітня 2021 року у справі № 552/3469/18).

Отже, оскільки позивачем при оспорюванні договору в якості відповідача було визначено лише одну із сторін оспорюваного договору, а залучення ОСОБА_4 в якості співвідповідача у суді першої інстанції не відбулося, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу недійсним за відсутності однієї із сторін оспорюваного правочину є помилковим .

Така правова позиція викладена Верховним Суду у постанові від 26 січня 2022 року у справі № 917/2041/20.

Крім того, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що визнання спірного договору купівлі-продажу квартири, за обставин та меж судового розгляду, є достатнім для відновлення порушених прав позивача.

Судом установлено, що ОСОБА_1 не укладав довіреності та не надавав згоди на продаж квартири. Довіреність та згода на продаж квартири, підписи у яких ОСОБА_1 не належать, були використані ОСОБА_4 при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу. ОСОБА_1 як співвласник спірної квартири не був учасником спірних правовідносин купівлі-продажу та не виражав своєї волі на відчуження належної йому частки у цій квартирі, а також не схвалив спірний договорі купівлі-продажу квартири, на що вказує факт його звернення до суду з цим позовом.

Крім того, установлено, що 6 березня 2020 року ОСОБА_2 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу продав спірну квартиру ОСОБА_3 , за якою цього ж дня зареєстроване право власності на цю квартиру (а.с.127-131 т.4).

Отже, такі обставини дають підстави вважати, що належним способом захисту позивача в цій справі є вимога про витребування спірної квартири у ОСОБА_3 на підставі ст.ст.387,388 ЦК України.

Така правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та ухвалення в цій частині нового судового рішення, про відмову ОСОБА_1 у задоволенні вимог в цій частині.

Висновок суду першої інстанції в тій частині, що оскільки позивач не підписував спірні довіреність та згоду на продаж квартири, відповідно такі правочини є неукладеними, тому підстав визнавати їх недійсними не має, є правильним, і в цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 267, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 15 червня 2024 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним і стягнення судових витрат скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог в цій частині відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 4943,40 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 6 червня 2025 року.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус