ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Космачевської Т.В.,

суддів: Агєєва О.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря судового засідання Паромової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року в цивільній справі номер 202/10424/24 за позовом ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок експропріації Російською Федерацією природних ресурсів проти українського народу під час незаконної збройної агресії,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 з позовом до Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок експропріації Російською Федерацією природних ресурсів проти українського народу під час незаконної збройної агресії.

Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду внаслідок експропріації рф природних ресурсів проти українського народу під час збройної агресії у сумі 500000,00 грн.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 до Російської Федерації в особі уряду Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок експропріації рф природних ресурсів проти українського народу під час незаконної збройної агресії, - залишено без розгляду.

Із вказаним судовим рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, просив апеляційний суд скасувати ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17.02.2025 року по справі №202/10424/24 та направити справу до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська для подальшого розгляду.

Доводами апеляційної скарги наведено, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції винесена з порушенням норм процесуального права, без врахування існуючих Законів України та з порушенням строків винесення такої ухвали.

Суд першої інстанції відкрив провадження по справі №202/10424/24 ухвалою від 26.08.2024 року, тобто пів року потому та проводив розгляд даної справи, незважаючи на нібито несплачений судовий збір. Однак ухвалою 20 січня 2025 року визначив, що провадження по справі було відкрите за заявою, яка не відповідає вимогам ст. 177 ЦПК України у зв`язку із несплатою судового збору.

На думку позивача, позиція суду першої інстанції не відповідає чинному законодавству України.

Від інших учасників справи відзив в письмовій формі на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав, просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Відповідач в судове засідання апеляційного суду не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 89, 90).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідача.

Заслухавши суддю доповідача, позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 16 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо залишення позову (заяви) без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду внаслідок експропріації рф природних ресурсів проти українського народу під час збройної агресії у сумі 500000,00 грн, зазначивши, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (а.с. 1-13).

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2025 року встановлено, що провадження по справі було відкрите за позовною заявою, яка не відповідає вимогам ст. 177 ЦПК України у зв`язку із несплатою судового збору, та позовна заява була залишена без руху на підставі ч. 11 ст. 187 ЦПК України (а.с. 64-64зв).

07.02.2025 року позивач подав заяву про поновлення судового розгляду, до якої не було додано документ про сплату судового збору (а.с. 66).

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що провадження у справі відкрите за позовною заявою, поданою без додержання вимог ст.177 ЦПК України, у встановлений судом строк позивачем не був сплачений судовий збір та не надані докази про наявність підстав для звільнення від сплати судового збору.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою, п`ятою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів; жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Право на судовий захист реалізується особою, зокрема, шляхом подання позовної заяви до суду, вимоги щодо форми та змісту якої встановлені нормами статті 175 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону. Документи, що підтверджують сплату судового збору додаються в оригіналах.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Згідно з частинами першою та третьою статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Судом встановлено, що в позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача на його користь компенсацію за заподіяну моральну шкоду внаслідок експропріації рф природних ресурсів проти українського народу під час збройної агресії у сумі 500000,00 грн, зазначивши, що він звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 серпня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2025 року встановлено, що провадження по справі відкрите за позовною заявою, яка не відповідає вимогам ст. 177 ЦПК України у зв`язку із несплатою судового збору, та позовна заява залишена без руху на підставі ч. 11 ст. 187 ЦПК України.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що він відноситься до кола осіб, на яких поширюється дія п. 22 ст. 5 Закону України « Про судовий збір».

07.02.2025 року позивач подав заяву про поновлення судового розгляду, в якій позивач знову посилався на його звільнення від сплати судового збору на підставі п. 22 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Будь-яких інших документів позивачем до заяви від 07.02.2025 року додано не було.

Відповідно до пункту 22 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Аналіз вказаної норми матеріального права дає підстави зробити висновок про те, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі, які внаслідок тимчасової окупації території України, збройної агресії, збройного конфлікту російської федерації вимушено переселилися з тимчасово окупованих територій України, були поранені, перебували в полоні, незаконно були позбавлені волі або викрадені, а також внаслідок таких дій було порушено їх право власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Тобто, для звільнення від сплати судового збору за цим пунктом, звільняються особи при наявності зазначених в законі негативних наслідків для особи позивача, а саме «що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно».

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави-агресора російської федерації про стягнення моральної шкоди у зв`язку із порушенням його конституційного права як громадянина України на користування власністю громадян природними ресурсами, зокрема надрами, оскільки він обмежений у використанні цих природних благ через військову агресію з боку держави-відповідача.

На переконання апеляційного суду, законодавець у пункті пункт 22 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» передбачив звільнення від сплати судового збору позивачів - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої моральної шкоди у зв`язку з збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели, зокрема, до порушення права власності на нерухоме та рухоме майно, тільки те, що належить особисто позивачу.

Поняття права власності, зокрема, розкрито у статті 316 ЦПК України, відповідно до частини першої якої правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Судом встановлено, що позивач не є вимушено переселеною з тимчасово окупованих територій України особою, що він був поранений чи перебував в полоні, незаконно був позбавлений волі або викрадений, а також внаслідок таких дій порушено його право власності на рухоме/нерухоме майно.

Отже, ОСОБА_1 не є тією особою, яка підлягає звільненню від сплати судового збору в розумінні п. 22 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір».

За таких обставин, з урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, про наявність підстав для залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду, оскільки провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Довід апеляційної скарги щодо відкриття провадження у справі, а потім залишення позовної заяви без руху, апеляційний суд відхиляє, оскільки законодавець не пов`язує таке процесуальне рішення з певною стадією судового провадження.

Позов має бути залишений без руху на стадії, коли суд встановить, що позовна заява подана без дотримання вимог, встановлених законами (наприклад, законами про цивільний чи адміністративний судочинство). Це може бути, якщо не сплачено судовий збір, або не дотримано інші формальні вимоги до позову.

Інші, наведені в апеляційній скарзі доводи, були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Суд, у цій справі, враховує положення Висновку №11(2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи в апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 06 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) (Рішення): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Враховуючи наведене, апеляційний суд не встановив порушень норм процесуального права при ухваленні судового рішення.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що, залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції в повному обсязі встановив обставини справи з цього питання, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повне судове рішення складено 05 червня 2025 року.

Суддя: