Номер провадження: 22-ц/813/2280/25
Справа № 522/5132/24-Е
Головуючий у першій інстанції Свячена Ю. Б.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.06.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, що був в подальшому уточнений, до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів.

Позов мотивований тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2023 року у справі №522/3589/23 з ОСОБА_1 стягнуто на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22 лютого 2023 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач послався, що у відзиві на позовну заяву ОСОБА_3 по справі №522/3589/23 ОСОБА_1 вказав, що з урахуванням його витрат згоден виплачувати аліменти на утримання доньки в розмірі 1/14 з усіх його доходів.

Також, позивач зазначав, що оскільки подружнє життя з ОСОБА_3 не склалося, він одружився вдруге. В другому шлюбі позивача з ОСОБА_5 народилося двоє дітей - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . ОСОБА_8 перебуває в декретній відпустці по догляду за дитиною та не має жодних доходів. Тобто, після винесення рішення про стягнення аліментів витрати ОСОБА_1 збільшилися в наслідок народження ще однієї дитини. Крім того, оскільки позивач та його дружина є іноземцями в країні свого проживання, вони зобов`язані постійно нести додаткові витрати по оплаті медичного страхування та оформлення документів для законного проживання на території іншої держави. Позивач також платить орендну плату за квартиру, в якій вони проживають, в той же час він залишив відповідачці все спільно нажите майно, в тому числі і спільну квартиру. На думку позивача, відповідачка має можливість достатньо забезпечувати утримання ОСОБА_4 , зважаючи на те, що вони їздять відпочивати за кордон. Натомість, витрати та фінансові можливості позивача значно зменшилися і погіршилися після народження сина.

За таких підстав та щоб мати можливість покривати всі витрати своїх дітей, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд зменшити розмір аліментів та призначити до сплати 1/11 частини розміру доходів ОСОБА_1 , але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що мають сплачуватись на користь ОСОБА_3 щомісячно, починаючи з 02 квітня 2024 року по 26 травня 2025 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмова в задоволені позову обґрунтована недоведеністю позивачем підстав, визначених ст. 192 СК України для зміни присуджених судовим рішенням аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зокрема, з досліджених доказів суд першої інстанції не вбачав погіршення матеріального стану позивача ОСОБА_1 та зміну його сімейного стану на час розгляду даної справи з моменту призначення розміру аліментів рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2023 року.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга містить наступні доводи:

-судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини справи, що мають значення для справи. Зокрема, позивач вказував у позові про народження у нього третьої дитини сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що є зміною його сімейного стану, чого не існувало на час розгляду справи № 522/3589/23 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та що мало бути враховано судом при розгляді даної цивільної справи № 522/5132/24-Е;

-судом першої інстанції неправильно застосовано норму матеріального права. Так, апелянт зазначає, що сам факт народження у нього третьої дитини сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , є зміною його сімейного стану, що є самостійною підставою для зменшення розміру аліментів. У якості другої окремої підстави для зменшення розміру аліментів позивач послався на зміну майнового стану у зв`язку з народженням третьої дитини та надав суду розрахунок щомісячних витрат з сімейного бюджету позивача, розрахунок зміни розміру витрат позивача після народження сина, надав докази витрат на утримання сина. Однак, суд першої інстанції неправильно застосував норму ст. 192 СК України, вважаючи зміну майнового і сімейного стану як одну цілісну причину для зміни розміру аліментів, внаслідок чого дійшов хибного висновку про необхідність відмови у задоволенні позову;

- судом першої інстанції порушено норму процесуального права. Апелянт вказує, що оскаржуване судове рішення ухвалено за результатом розгляду справи в порядку спрощеного провадження, хоча ЦПК України забороняє розгляд справ про зменшення розміру аліментів в порядку спрощеного провадження. Зокрема, п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України передбачає, що за загальним правилом усі спори, що виникають із сімейних відносин, розглядаються в порядку загального позовного провадження, та містить ряд виключень з даного правила, до яких не відноситься справи про зменшення розміру аліментів.

На апеляційну скаргу представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат Артем`єва Кристина Миколаївна подала до суду апеляційної інстанції відзив, згідно якого сторона відповідача заперечує проти апеляційної скарги й просить апеляційний суд відмовити у її задоволенні, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2024 року залишити без змін; стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3500 грн. Також відповідачка вказує, що вона не отримувала від суду першої інстанції копію позовної заяви та виклики до суду, тому не могла надати відзив на позовну заяву та докази, про існування даної справи відповідачка дізналась після отримання копії апеляційної скарги, тому просить визнати причини неподання доказів до першої інстанції поважними та долучити надані нею докази до матеріалів справи.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка посилається на те, що впровадження в країні воєнного стану, постійні тривоги викликали стрес та приступи паніки у дитини, у зв`язку з чим відповідачка наразі лікує дитину. Крім того, відповідачка також проходить лікування та не може повноцінно працювати. Докази про звернення дитини та відповідачки до лікаря надає. Тому зменшення суми аліментів поставить у складене становище дитину та відповідачку. В той же час, позивач намагається уникнути своєї відповідальності по утриманню дитини, прикриваючись народженням інших дітей. Так, позивач зазначав про погіршення його матеріального стану, але жодних безумовних доказів погіршення майнового стану, у тому числі у зв`язку з народженням іншої дитини, що унеможливлює сплату ним аліментів у визначеному рішенням суду розмірі, не надав. Зокрема, позивачем не надано докази про його заробітну плату, декретні виплати його дружини на утримання дітей, тощо. Між тим, відповідачка, посилаючись на фотознімки, що наявні на сторінці користувача «aleks_makovkin» у соціальній мережі «Інстаграм», зазначає, що позивач має задовільний стан здоров`я та разом з дружиною подорожують по різним країнам. При цьому, після народження інших дітей, позивач не змінив свій уклад життя та продовжує відпочивати не менш двох разів на рік. Також, відповідачка спростовує покликання позивача про необхідність забезпечувати дружину, вказуючи, що дружина позивача не позбавлена можливості працювати, а продовжити декретну відпустку - це її особисте рішення. Щодо посилання позивача про зменшення сплати аліментів, починаючи з 02 квітня 2024 року, то відповідачка зазначає, що таке зменшення є неприпустимим відповідно до закону. У відзиві відповідачка також зазначає, що даний спір стосується інтересів дитини, забезпечення її гармонійного розвитку й виховання, а також матеріального добробуту, що не може бути значно зменшено відносно інших дітей. Відповідачка наголошує, що позивач є молодою та працездатною особою, будь-якими недугами не страждає, тому має покладати усіх зусиль для свого працевлаштування і отримання доходів для забезпечення своїх потреб та потреб його дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 6 ст. 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:

1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;

3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);

4) справи про розірвання шлюбу;

5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи вбачається, що предметом спору є зменшення розміру аліментів, ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення не повністю відповідає.

Судом встановлено наступні обставини справи.

22 лютого 2023 року ОСОБА_3 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Представник відповідача надала відзив на позов, в якому зазначала, що ОСОБА_1 надав згоду на сплату аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/14 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки в нього на утримані є інша дитина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та дружина ОСОБА_8 , яка перебуває в декретній відпустці.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені частково, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої ОСОБА_4 в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22 лютого 2023 і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На теперішній час позивач ОСОБА_1 просить суд зменшити розмір аліментів до 1/11 частини доходів, у зв`язку з погіршенням матеріального становища, проживанням разом з новою родиною на території іншої держави та народженням двох малолітніх дітей.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У ч. 1 ст. 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція 1989 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини

Відповідно до змісту ст. 18 Конвенції 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частинами 1 та 2 ст. 27 Конвенції 1989 року встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», Заява № 31111/04, § 54).

У відповідності до ч. 4 ст. 10 ЦПК України практика ЄСПЛ застосовується апеляційним судом як джерело права.

Частиною 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Крім того, положеннями ч. 3 ст. 51 Конституції України закріплено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. А згідно з частиною 3 вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Також, за змістом ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Апеляційний суд також враховує, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини (ч. 8 ст. 7 СК України).

У пункті 23 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання та, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.

Відповідно до змісту ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ст. 77 80 ЦПК України надані сторонами докази повинні відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1 3 ст. 89 ЦПК України).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»).

При розгляді категорії справ про зменшення розміру аліментів до предмета доказування відносяться обставин, які свідчать про існування змін, що відбулись в матеріальному чи сімейному становищі платника аліментів, і що саме такі зміни вплинули на його здатність сплачувати аліменти в присудженому судовим рішенням розмірі. Такі обставини повинні бути встановлені на підставі сукупності доказів, що узгоджуються між собою, є належними, допустимими та достовірними.

У справі, що переглядається, позивач, звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на утримання дитини, зазначав, що його матеріальне становище суттєво змінилося, в тому числі у зв`язку з народженням в другому шлюбі сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утримання та забезпечення якого він несе додаткові витрати.

Дослідивши надані до справи докази, встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів, про відсутність достатніх підстав для задоволення позову та зменшення розміру аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження погіршення його майнового стану, зокрема, у зв`язку з народженням третьої дитини. Визначений судом розмір аліментів забезпечить право доньки на нормальний життєвий рівень, мінімально достатній для її фізичного, морального, культурного і соціального розвитку.

Доводи апеляційної скарги, що судом не враховано зміни в сімейному стані позивача, що відбулися з народженням сина, який народився після ухвалення рішення про стягнення аліментів, апеляційний суд сприймає критично, оскільки повторним дослідженням матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції вчинив всі належні дії з повного, всебічного та об`єктивного встановлення обставин по справі, а народження у платника аліментів ще однієї дитини само по собі не може бути достатньою та безумовною підставою для зменшення розміру аліментів на утримання доньки від попереднього шлюбу.

Аналогічний за змістом висновок викладено у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21), від 03 липня 2024 року в справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24), від 16 вересня 2024 року в справі № 591/6388/22 (провадження № 61-153св24), що згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується апеляційним судом.

Дійсно, конструкція ст. 192 СК України визначає альтернативні підстави для застосування положень про зміну розміру аліментів. Зокрема, самостійними підставами, що можуть бути враховані судом для зменшення розміру аліментів, є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із сторін спірних правовідносин, інші випадки, передбачені СК України. Проте, вказуючи про таку зміну у сімейному стані, як народження ще однієї дитини в іншому шлюбі, платник аліментів повинен надати суду належні та достатні докази на підтвердження того, що такі зміни вплинули на його матеріальний стан у бік погіршення, у зв`язку з чим він більше не в змозі сплачувати аліменти у визначеному судовим рішенням розмірі.

Вбачається, що обґрунтовуючи погіршення свого майнового стану у зв`язку з народженням сина, у позовній заяві позивач вказав суму свого щомісячного доходу та навів розрахунок щомісячних витрат своєї сім`ї, вказавши, що такі витрати збільшилися з народженням сина.

З наведених позивачем розрахунків вбачається, що щомісячні витрати його сім`ї значно перевищують його дохід. Між тим, за твердженням позивача, така різниця компенсується за рахунок його попередніх накопичень.

Апеляційний суд зауважує, що вказавши розмір щомісячних витрат, надавши частково докази таких витрат, позивач не надає суду докази його доходів, не вказує про розмір наявних в нього грошових накопичень, що в свою чергу не надає можливості суду встановити, чи дійсно погіршився майновий стан позивача у зв`язку з народженням третьої дитини, що заважає йому сплачувати аліменти на утримання доньки у раніше визначеному судом розмірі.

Погіршення майнового стану позивача, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу, має бути підтверджено належними і достатніми доказами, так як батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою (постанова Верховного Суду від 08 червня 2022 року справа № 565/1059/21 (провадження № 61-3636св22)).

Визначений судом розмір аліментів на доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідає вимогам сімейного законодавства, не є надмірним, відповідає вимогам виваженості, розумності, справедливості та інтересам дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.

Оскільки у позивача на час звернення до суду з даним позовом на утриманні є троє неповнолітніх дітей (одна дитина від попереднього шлюбу і двоє у діючому шлюбі) і на старшу дитину позивач сплачує 1/6 частині від своїх доходів, то в межах такої частки від свого доходу він має витрачати на утримання кожної його дитини, тобто на трьох дітей це становить 3/6 частки або 1/2 частина.

Відповідно до ч.3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Також, колегія суддів враховує, що за рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 квітня 2023 року у справі №522/3589/23 ОСОБА_1 повинен сплачувати аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно строком з 22 лютого 2023 року до 25 травня 2025 року, а позовну заяву про зменшення розміру аліментів позивач подав до суду на початку квітня 2024 року, коли залишалось 13 місяців до закінчення строку сплати аліментів за вказаним судовим рішенням. Тому, приймаючи до уваги твердження позивача про отримання доходу і про наявність в нього попередніх накопичень, враховуючи залишок строку сплати аліментів, апеляційний суд констатує, що суд першої інстанції правильно відмовив позивачу в задоволенні його вимог.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що до обов`язків позивача, як учасника справи, відноситься зобов`язання сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, подавати усі наявні у нього докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (п. 2, 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України). При цьому, дана справа стосується прав дитини та суд, вирішуючи дану категорію справ, першочергово захищає інтереси дитини, сприяє збереженню її права на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Тобто, суд може ухвалити рішення про зменшення розміру аліментів при наявності достатньо вагомих підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, що повинні бути підтвердженні сукупністю належних та достатніх доказів.

Позивач мав надати документальне підтвердження свого доходу до народження останньої дитини, засвідченої копії декларації з доказами подання її до податкового органу про розмір накопичених готівкових коштів, які є у розпорядженні позивача, відомості про доходи та витрати членів його сім`ї, а також ці самі відомості після народження останньої дитини для можливості оцінки погіршення майнового стану у зв`язку з народженням дитини.

За відсутності таких підтверджених належним чином відомостей, суд позбавлений можливості зробити висновок про доведеність позивачем заявлених вимог і наявність підстав для зменшення розміру аліментів, присуджених з позивача на утримання неповнолітньої дитини.

Доводи апелянта, що суд першої інстанції неправильно застосував норму ст. 192 СК України, виходячи, що зміна майнового і сімейного стану є однією цілісною підставою для зміни розміру аліментів, у зв`язку з чим, на думку апелянта, дійшов хибного висновку про відмову у позові, фактично зводяться до переоцінки обґрунтованих висновків суду першої інстанції, тому не можуть прийняті до уваги апеляційним судом.

Як вже зазначено, саме по собі утримання ще однієї дитини позивача не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів, що стягуються з нього на утримання першої дитини, оскільки позивач не підтвердив належними, допустимими та достатніми доказами погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням третьої дитини.

Суд першої інстанції надав правову оцінку всім наявним у справі доказам, вимогам та запереченням сторін та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Доводи апелянта в цій частині ґрунтуються виключно на запереченні наведених в оскаржуваному рішенні висновків суду першої інстанції та тверджень про наявність певних змін в матеріальному та сімейному стані, однак без підтвердження належними та достатніми доказами існування таких змін.

Стосовно доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме те, що суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Убачається, що дана справа відноситься до категорії справ, що виникають із сімейних правовідносин, та стосується спору щодо зменшення розміру аліментів.

Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в редакції, що діяла на час в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Тобто, у визначеному п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України переліку винятків з категорії спорів, що виникають із сімейних відносин, які можна розглядати у порядку спрощеного позовного провадження, немає спору саме про зменшення розміру аліментів.

Апеляційний суд звертає увагу, що до ухвалення у даній справі судового рішення, а саме 19 липня 2024 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року № 3831-IX, яким внесені зміни, зокрема, до п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, та згідно якого справи про зменшення розміру аліментів тепер відносяться до малозначних справ, розгляд яких за правилами п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України дозволений у порядку спрощеного позовного провадження.

Разом з тим, пунктом 2 розділу II Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року № 3831-IX, який набрав чинності 19.07.2024 року установлено, що позовні заяви і апеляційні скарги, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Позов про зменшення аліментів поданий до суду першої інстанції 02.04.2024 року, провадження у справі відкрито 05.04.2024 року, а оскаржуване рішення ухвалено 07.08.2024 року.

Таким чином, суд першої інстанції мав розглядати позов про зменшення розміру аліментів у порядку, що діяв до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року № 3831-IX, яким внесено зміни до п. 3 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, та згідно якого справи про зменшення розміру аліментів тепер відносяться до малозначних справ, розгляд яких за правилами п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України дозволений у порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року в справі № 682/2454/22-ц (провадження № 61-10748св23), зроблено висновок про те, що ураховуючи предмет та правові підстави позову у цій справі (зменшення розміру аліментів), вона є справою, що виникає із сімейних правовідносин, а отже, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.

Аналогічний правовий висновок щодо вирішення вказаного процесуального питання викладено в постанові Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 752/1058/23.

Колегія суддів аналізуючи постанову Верховного Суду від 08 січня 2025 року справа № 567/1462/23 (провадження № 61-6943св24), якою було залишено в силі рішення Острозького районного суду Рівненської області від 30.01.2024 року про зменшення розміру аліментів, визначеного рішенням Острозького районного суду Рівненської області від 13 грудня 2012 року про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/6 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання рішенням законної сили та до досягнення дитиною повноліття, розглянутої в порядку спрощеного провадження, вбачає, що одним із доводів касаційної скарги у даній справі було порушення районним судом норм процесуального права, що відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Верховний суд у постанові від 08 січня 2025 року у справі № 567/1462/23 (провадження № 61-6943св24) відповідаючи на цей довід касаційної скарги врахував, що апеляційна скарга на рішення Острозького районного суду Рівненської області від 30.10.2024 року не була обґрунтована порушенням районним судом норм процесуального права, передбачених пунктом 7 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Натомість у справі, яка переглядається апелянт в якості одного з доводів навів порушення районним судом норм процесуального права, передбачених пунктом 7 частини третьої статті 376 ЦПК України, яке полягає у тому, що суд не врахував, що позов у цій справі стосувався зменшення розміру аліментів, і в силу 274 ЦПК України в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах» від 19 червня 2024 року № 3831-IX, не підлягав розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

Колегія суддів вбачає, що суд першої інстанції розглянув і вирішив справу у спорі, що виникає із сімейних правовідносин, в порядку спрощеного позовного провадження, не звернувши уваги на те, що цей спір не стосувався стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплати додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексації аліментів, зміни способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділу майна подружжя, а тому в розумінні висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2023 року в справі № 682/2454/22-ц (провадження № 61-10748св23), справа про зменшення розміру аліментів є справою, що виникає із сімейних правовідносин, а отже, відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 274 ЦПК України не може розглядатися в порядку спрощеного позовного провадження.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пункту 7 частини третьої статті 376 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції позов ОСОБА_1 по суті заявлених вимог вирішив у відповідності до встановлених у справі обставин і тих доказів, які надані суду позивачем, а неможливість залишення рішення суду без змін пов`язана виключно з порушенням судом норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (розгляд судом в порядку спрощеного позовного провадження справи, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження), колегія суддів доходить висновку про відмову у вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому колегія суддів вважає за можливе прийняти надані стороною відповідача докази відповідно ч. 3 ст. 367 ЦПК України, оскільки вони мають суттєве значення для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі. При цьому, відповідач не брала участь у розгляді справи в суді першої інстанції, судові повістки направлялись за зареєстрованим місцем проживання відповідача, проте судова кореспонденція повернулась до суду з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою».

Тобто відсутні докази про обізнаність відповідача про наявність в суді справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 07 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений: 06.06.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова