Провадження № 2/591/839/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2024 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Суми цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором -

встановив:

Позивач звернувся до суду і свої вимоги мотивує тим, що 11.08.2022 року між ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 було укладено договір №452559-КС-001 про надання кредиту, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 35000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, станом на 02.11.2023 року утворилась заборгованість в розмірі 110826,03 грн., з яких: сума прострочених платежів по тілу кредиту 35000 грн., сума прострочених платежів по процентах 70576,03 грн., сума прострочених платежів за комісією 5250 грн.. Посилаючись на викладене, просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості та витрати по сплаті судового збору.

21.02.2024 року судом постановлено заочне рішення у вказаній справі.

25.03.2024 року представником відповідача - адвокатом Солошенко Людмилою Євгенівною подана до суду заява про перегляд заочного судового рішення від 21.02.2024 року по справі №591/10891/23 за позовом ТОВ «Бізнес позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

11.04.2024 року судом прийнято до розгляду заяву представника відповідача Джамалова Р.М. про перегляд заочного рішення Зарічного районного суду м. Суми та справу призначено до судового розгляду.

09.05.2024 року ухвалою суду заяву представника відповідача про перегляд заочного рішення суду по справі №591/10891/23 задоволено, заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 21 лютого 2024 року по справі №591/10891/23 за позовом Товариства зобмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасвано. Вирішено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання з розгляду справи по суті на 14-00 год. 06 серпня 2024 року.Справа слуханням відкладалася в зв`язку з неявкою учасників процесу та наявністю оголошених повітряних тривог.

Представник позивача в письмовій заяві позов підтримав повністю. Просить суд слухати справу у його відсутність.

Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Солошенко Л.Є. подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилається на пояснення, надані під час подання заяви про перегляд заочного рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов є необґрунтованим і не підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Судом, при розгляді справи, встановлено, що до позовної заяви додана копія Договору №452559-КС-001 про надання кредиту від 11.08.2022 року, сторонами якого є Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 ..

Позивач зазначав, що Договір укладено шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, що визначений ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію».

З доданих до позову копій документів слідує, що ТОВ «Бізнес Позика» 11.08.2022 року направлено ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір №452559-КС-001 про надання кредиту.

Але, доказів того, що 11.08.2022 року ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення Договору №452559-КС-001 по надання кредиту на умовах, визначених офертою, а також отримання ОСОБА_1 коштів, суду не представлено.

Твердження позивача про те, що ТОВ «Бізнес Позика» свої зобов`язання за Договором кредиту виконало і надало позичальнику грошові кошти в розмірі 35000 грн. шляхом перерахування на банківську картку Позичальника, є необгрунованим, оскільки, не підтверджено належними, допустимими та достовірними доказами.

Верховний Суд у постанові від 25.05.2021 року у справі №554/4300/16-ц дійшов правового висновку, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

В свою чергу, представник відповідача зазначила, що позовна заява не містить розрахунку вказаної в позові суми боргу (його складових частин), який позивач бажає стягнути з відповідача за зобов`язаннями позичальника, що є необхідними відомостями з метою встановлення точних періодів та складових боргу, який виник у відповідача відповідно до обов`язків позичальника у кредитному договорі,оскільки обґрунтований розрахунок, є такий,що містить обчислення, порядок нарахування сум (множення, додавання, нарахування та інше)та підстави такого нарахування, передбачені законом або умовами договору, із зазначенням: по тілу кредиту: сума, яка підлягає сплаті по кожному із платежів; сума, яка сплачена:сума заборгованості, із зазначенням періоду заборгованості, по відсоткам, комісії та пені:сума, яка підлягає сплаті окремо за відсотками, комісією та пені; сума, яка була/не була сплачена окремо за відсотками, комісією та пені: початок та кінець періоду нарахування за відсотками, комісією та пенею, кількість днів нарахування, розрахунок процентів та сума боргу по них, тощо.

Позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт отримання відповідачем кредитних коштів.

Суд, вивчивши таблицю заборгованості, що надана позивачем за кредитним договором, встановив, що позивачем при здійсненні розрахунку, не було враховано вимоги Закону України «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України 2003 року, який доповнено пунктами 18 і 19 згідно із Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».

Враховуючи положення п. 6 розділу IV «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування», у позивача були відсутні підстави для нарахування заборгованості за процентами. Крім того, таблиця заборгованості за кредитним договором не містить періоду, за який було зроблено цей розрахунок, лише зазначена кінцева дата, що позбавляє можливості перевірити підстави та розмір нарахованої заборгованості. Оскільки, інше не визначено договором, фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Відтак, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору позивачем дотримано вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими позивач.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Судом встановлено, що відповідач не мав та не має відповідного засобу, а саме електронного цифрового підпису, а ідентифікатор, на який посилається позивач, не є відповідним засобом підпису, як те визначає Закон. Позивачем не спростовано вказане твердження відповідача та не надано доказів протилежного в розумінні вимог ст.ст.76-80 ЦПК України.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості зі сплати 5250,00 грн. - прострочена комісія за обслуговування кредиту, суд зазначає наступне:

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно умов кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує комісію за обслуговування кредиту щомісячно, яка включається до складу щомісячних ануїтентних платежів.

Відповідно до таблиці заборгованості, що надана позивачем, сума заборгованості зі сплати комісії за обслуговування кредиту складає 5250,00 грн..

Позивач, встановивши у кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту не зазначив, за які саме послуги сплачується комісія.

Відповідно до Договору, позичальник має право одержувати від банку інформацію про заборгованість за кредитом, комісії за обслуговування, процентами та іншими платежами за цим договором. Відповідно до Договору не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту повернутої банку, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися позичальнику за законом.

Договором передбачено право позичальника на отримання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо встановлена також ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Перелік послуг з обслуговування кредиту, за які справляється плата у вигляді комісії за обслуговування комісії, Договір не містить, при цьому, щомісячна плата за обслуговування міститься в договорі та у графіку щомісячних платежів.

Відповідно до положень ч. 1 та 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Частиною третьою цієї статті визначено перелік несправедливих умов договору. Вказаний перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Враховуючи наведене, оскільки відповідачу встановлено щомісячну плату за послуги, перелік яких відсутній у Договорі, а отримання інформації щодо кредиту безоплатне відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», вказаний пункт кредитного договору є несправедливим.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі №583/3343/19.

Положеннями абзацу 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Згідно із цим Законом послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).

Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

Такий правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року по справі №6-2071цс16.

Також, Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16 вказав, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди та кредитного договору тощо).

Вказане відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 11.03.2020 року у справі №708/195/19.

Відповідно до Договору, що мається в матералах справи, позичальник має право одержувати від товариства інформацію про заборгованість за кредитом, комісії за обслуговування, процентами та іншими платежами за цим Договором, а також не частіше одного разу на місяць вимагати у товариства безоплатного надання інформації про поточний розмір заборгованості, розмір суми кредиту повернутої, виписку з рахунків щодо погашення заборгованості та іншої інформації, яка повинна надаватися Позичальнику за законом. Тобто Договором передбачено право Позичальника на отримання інформації щодо його кредиту,безоплатність надання якої прямо встановлена також ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування». При цьому, перелік надання інших послуг за вказану плату, умовами договору не передбачено.

Суд приходить до висновку, що позовна вимога в частині стягнення з відповідача 5250,00 грн. - прострочена комісія за обслуговування кредиту не підлягає задоволенню.

Законом № 2120 також внесено зміни до розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування" і доповнено його п. 61, який встановлює нові правила звільнення споживача від відповідальності за прострочення виконання ним своїх зобов`язань за договором про споживчий кредит.

Нові правила забороняють збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені ч. 4 ст. 10561 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у вказаний вище період.

Положення ч. 4 ст. 10561 Цивільного кодексу України регулюють питання застосування змінюваної процентної ставки, порядок розрахунку якої із застосуванням погодженого сторонами індексу встановлюється у кредитному договорі. При застосуванні такої ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Тож, в усіх інших випадках у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування збільшення процентної ставки за користування кредитом у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит забороняється.

При цьому, норми вказаного п. 6 поширюються, у тому числі, і на кредити, визначені в ч. 2 ст. 3 Закону України "Про споживче кредитування", тобто кредити, на які такий закон загалом не поширюється за винятком окремих, прямо визначених цим положень (до яких тепер належать і положення п. 6 розділу IV "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про споживче кредитування").

Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача.

Згідно з ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

На підставі викладеного, проаналізувавши надані сторонами докази, розрахунки, суд вважає, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Оскільки, у задоволенні позову відмовлено, судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.1056?, пунктами 18, 19 «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України,, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 247, 263-265 ЦПК України , суд

вирішив:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Сумського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст судового рішення виготовлено 13 червня 2025 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО