П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року м. Київ

Справа №2-4851/11

Провадження: № 22-ц/824/7657/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Верланова С. М., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року, постановлену під головуванням судді Шум Л. М.,

за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) Василевського Андрія Миколайовича, заінтересовані особи: Святошинський відділ державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_2 ,

у с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною скаргою, яка обґрунтована тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2011 року було стягнуто з неї, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно, на користь ПАТ «УніКредит Банк» заборгованість за договором про іпотечний кредит №MRTG - 20 від 21.12.2007 року, угоди про внесення змін та доповнень №1 до вказаного договору від 19.03.2010 року у розмірі 915 806 грн. 67 коп. На виконання вищезазначеного рішення суду було видано виконавчий лист № 2- 4851/11 від 28.11.2012 року.

Згідно з відповіддю Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) № 92093 від 03.05.2024 року на адвокатський запит, у відділі ДВС на виконанні раніше перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого документу №2-4851 від 28.11.2012, виданого Святошинським районним судом м. Києва, про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 боргу на користь Пат «УніКредит Банк» в сумі 915 806 грн. 67 коп.

19.12.2012 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2.

25.12.2015 року державним виконавцем Чубарем О.О. винесено постанову про повернення виконавчого листа на підставі п.9 ч.І ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно з відомостями з Актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень на все нерухоме майно боржника за постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 19.02.2014 року у ВП НОМЕР_2 було накладено арешт, який станом на сьогоднішній день залишається чинним.

Так, зазначена в рішенні суду заборгованість 25 лютого 2021 року була відступлена AT «Альфа-Банк» на користь TOB «Є-Розстрочка» на підставі договору факторингу від 25.02.2021 року, а у свою чергу TOB «Є-Розстрочка» відступила зазначену заборгованість на ім`я ОСОБА_2 на підставі договору про відступлення права вимоги №240221-001 від 25.02.2021 року.

Заборгованість за договором про іпотечний кредит №MRTG-20 від 21.12.2007 року погашена боржником у повному обсязі.

За таких обставин, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2011 року, на підставі якого був виданий виконавчий лист № 2-4851/11 від 28.11.2012 року, виконано нею, ОСОБА_1 у повному обсязі, заборгованість перед стягувачем погашена. А відтак, доцільність існування арештів відсутня, а їх наявність порушує її права як власниці майна.

Крім того, згідно відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження (далі - АСВП https://asvpweb.miniust.gov.Ua/#/search-debtors) вбачається, що всі ВП, що були відкриті відносно боржника (Скаржника) давно завершені.

На даний час наявність арешту (обтяження) в ДРВП перешкоджає їй, скаржниці, в безперешкодному розпорядженні та реалізації права власності на належне їй майно.

У зв`язку із цим, вона 29.07.2024 року звернулась до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту з майна, накладеного в процесі виконання зазначеного виконавчого листа суду, та не знятого після завершення виконавчого провадження.

Однак, арешт знятий не був, начальник Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Андрій Василевський своїм листом повідомив, що арешт може бути знятий лише за рішенням суду.

Ураховуючи, що заборгованість за виконавчим листом Святошинського районного суду м. Києва, виданого в рамках даної справи, яка стягувалась у виконавчому провадженні НОМЕР_2, була погашена боржником у повному обсязі, будь-які ВП на виконанні у Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відносно неї відсутні, в Єдиному реєстрі боржників відомості відсутні, правових підстав не знімати арешт з майна боржника у органу ДВС не було, а тому ігнорування заяви є бездіяльністю з боку такого органу.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києвавід 21 січня 2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправною бездіяльність начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Василевського Андрія Миколайовича, що полягає у не знятті арешту з усього нерухомого майна ОСОБА_1 , накладеного у виконавчому проваджені НОМЕР_2 на підставі постанови старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Горкун Н.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_1, виданої 19.02.2014 року.

Скасовано арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження №10768599 (4855519 - спеціальний розділ) від 03.03.2014 року, підстава: постанова старшого державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві Горкун Н.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: НОМЕР_1, виданої 19.02.2014 року.

Не погодившись із таким судовим рішенням, представник Святошинського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, ухвалу суду просив скасувати та постановити нову про відмову в задоволенні скарги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що виконавчий збір та витрати виконавчого провадження боржником сплачено не було, відтак, вважає, що відсутні підстави для зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників та скасовування інших вжитих виконавцем заходів щодо виконання рішення.

Також, вказує, що в ухвалі зазначається про те, що листом начальника Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Андрія Василевського боржника повідомлено, що арешт може бути знятий лише за рішенням суду. Однак, згідно відповіді від 08.08.2024 року на заяву боржника від 29.07.2024 року боржника повідомлено про підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, що передбачені ст.59 Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, вважає трактування відповіді начальника відділу ДВС невірним, та таким що не відповідає дійсності.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 18 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Семенюта Р. А. в інтересах ОСОБА_1 вважав необґрунтованими доводи апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення , зазначив, що вся заборгованість, яка стягувалась за виконавчим листом у виконавчих провадженнях, була погашена боржником у повному обсязі, доцільність існування арештів відсутня, а їх наявність порушує права боржника як власника майна.

В судовому засіданні адвокат Семенюта Р. А. в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а судове рішення без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вислухавши пояснення адвоката Семенюти Р. А. в інтересах ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2011 року було стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно, на користь ПАТ «УніКредит Банк» заборгованість за договором про іпотечний кредит №MRTG - 20 від 21.12.2007 року, угоди про внесення змін та доповнень №1 до вказаного договору від 19.03.2010 року у розмірі 915 806 грн 67 коп (т. 1, а. с. 87-90).

На виконання вищезазначеного рішення суду було видано виконавчий лист № 2- 4851/11 від 28.11.2012 року(т. 1, 134-135).

19.12.2012 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 та про арешт майна боржника (т. 2, а. с. 112-113).

25.12.2015 року державним виконавцем Чубарем О. О., винесено постанову про повернення виконавчого документу на підставі п.9 ч.І ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» стягувачу (т. 1, а. с. 114).

03.05.2024 року начальником відділу Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції Святошинського відділу ДВС у м. Києві повідомлено скаржницю про те, що в подальшому вищевказаний виконавчий документ на адресу відділу надійшов повторно. 30.09.2016 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3. 30.09.2016 року державним виконавцем, на підставі п. 10 ч. 1 ст 49 ЗУ «Про виконавце провадження» винесена постанова про закінчення виконавчого провадження (т. 2, а. с. 80).

Згідно Актуальної інформації про державну реєстрацію обтяжень на все нерухоме майно боржника, за постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 19.02.2014 року у ВП НОМЕР_2 було накладено арешт, який станом на сьогоднішній день залишається чиним (т. 2, а. с. 77-78).

Водночас, зазначена в рішенні суду заборгованість за договором про іпотечний кредит №MRTG-20 від 21.12.2007 року погашена боржником у повному обсязі (т. 2, 86-87,96).

ОСОБА_1 29.07.2024 року звернулася до Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) із заявою про зняття арешту з майна, накладеного в процесі виконання зазначеного виконавчого листа (т. 2, а. с. 81-82).

Однак, начальник Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Андрій Василевський повідомив про те, що арешт може бути знятий лише за рішенням суду (т. 2, а. с. 83-84).

Задовольняючи скаргу ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту з майна, накладеного у завершеному виконавчому провадженні, порушує права скаржника на мирне володіння своїм майном. Тому невжиття виконавчою службою за заявою представника заходів щодо скасування обтяжень майна останнього, застосованих постановою від 19.02.2014 року в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2, є неправомірним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Зазначене конституційне положення кореспондується та відображено у частині першій статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, порушено їхні права чи свободи.

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника) (частина друга статті 451 ЦПК України).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (частина третя статті 451 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені,а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19)).

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі 28.11.2012 року виконавчого листа та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05 жовтня 2016 року.

Положеннями ч.ч.1,2 ст.57 Закону №606-ХІV та ч.ч.1,2 ст.56 Закону №1404-VІІІ передбачено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення та накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника.

Підстави для зняття арешту з майна боржника за рішенням суду або державним виконавцем визначені ст.60 Закону №606-ХІV та ст.59 Закону №1404-VІІІ.

Як зазначено вище, постановою державного виконавця від 25.12.2015 року у виконавчому провадженні НОМЕР_2 виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону №606-ХІV, тобто з підстав, якщо боржник, фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.

Крім того, 03.05.2024 року начальником відділу центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції Святошинського відділу ДВС у м. Києві повідомлено скаржницю про те, що вищевказаний виконавчий документ на адресу відділу надійшов повторно. 30.09.2016 року державним виконавецм винесена постанова про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3. 30.09.2016 року державним виконавцем, на підставі п. 10 ч. 1 ст 49 ЗУ «Про виконавце провадження» винесена постанова про закінчення виконавого провадження ( т. 2, а. с. 80).

Водночас, колегія суддів зазначає, що вищевказану інформацію неможливо перевірити через відсутність належних доказів. У матеріалах виконавчого провадження, поданих до суду, відомості про повторне надходження виконавчого документа до відділу державної виконавчої служби, а також про винесення постанов від 30.09.2016 року відсутні. Вказане унеможливлює достовірне встановлення факту належного виконання державним виконавцем своїх обов`язків у межах провадження НОМЕР_3, а також перевірку правомірності закінчення виконавчого провадження відповідно до пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження». Відтак, скаржник обґрунтовано вказує на бездіяльність державного виконавця щодо скасування арешту з майна, яка є неправомірною та підлягає усуненню в судовому порядку.

Законом №606-ХІV питання щодо зняття арешту з майна боржника, скасування інших заходів примусового виконання рішень, виключення записів з відповідних реєстрів, у разі повернення виконавчого документу стягувачу, врегульовано не було.

Згідно ч.ч.1,2,4 ст.40 Закону №1404-VІІІ, в діючий редакції та на момент звернення скаржника до виконавчої служби з заявою про скасування заходів примусового виконання рішення, встановлено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

У разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, арешти з майна боржника знімаються, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті під час примусового виконання рішення заходи, про що виконавець виносить постанову, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, виконавець вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Згідно п.20 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №5112/5 від 02.04.2021 року, визначено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбаченихчастиною першоюстатті 37 Закону України «Про виконавче провадження», встановлено, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, виконавець, керуючисьчастиною четвертоюстатті 40 Закону України «Про виконавче провадження», виносить постанову про скасування заходів примусового виконання, здійснених під час виконання такого виконавчого документа, без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження.

Отже, судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що передбачені статтями 22, 23 Закону №606-ХІV та статтею 12 Закону №1404-VІІІ строки для повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання сплинули, а клопотань про їх поновлення з боку стягувача не надходило.

При цьому, доводи державного виконавця про повторне відкриття виконавчого провадження НОМЕР_3 та винесення постанови про його закінчення залишилися недоведеними, відповідні документи суду не надані, а в матеріалах виконавчого провадження вони відсутні.

За таких обставин, тривале збереження арешту на майно скаржниці, накладеного у виконавчому провадженні, яке завершено, та за яким не вчиняється жодних виконавчих дій, є порушенням її права на мирне володіння майном.

Колегія суддів також звертає увагу на ст.25 Закону №606-ХІV, в якому зазначено, що у постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови, та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Водночас, як убачається із копій матеріалів виконавчого провадження, долучених до матеріалів справи, державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження від 19.12.2012 року, а також у постанові про арешт майна боржника від 19.02.2014 року, не зазначено про нарахування витрат на проведення виконавчих дій або стягнення винагороди виконавцю, а також не зазначено вимоги до боржника про самостійне виконання рішення у семиденний строк. (т. 2, а. с. 112, 113).

За таких обставин, суд позбавлений можливості достеменно встановити, чи була належним чином повідомлена скаржниця про потенційні фінансові наслідки у вигляді стягнення витрат та виконавчого збору, а також чи взагалі виносилася постанова, якою вони визначалися. Відсутність таких даних свідчить про істотні порушення вимог законодавства з боку державного виконавця та ставить під сумнів належність і правомірність його дій у виконавчому провадженні.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що невжиття виконавчою службою за заявою скаржниці заходів щодо скасування обтяжень з майна, застосованих постановою від 19.02.2014 року в рамках виконавчого провадження НОМЕР_2, є протиправними.

Згідно частин 2, 3 статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Ураховуючи вищевикладені обставини та наведені положення діючого законодавства, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення скарги в повному обсязі.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про несплату виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, а також суперечності у повідомленнях ДВС, повністю спростовуються матеріалами справи та висновками суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів.

Більш того, закон не зобов`язує боржника попередньо сплачувати виконавчий збір для того, щоб зняти арешт, це обов`язок виконавця, і саме він має ініціювати стягнення виконавчого збору через окрему процедуру, чого виконавцем у даному випадку здійснено не було.

Невірне трактування скаржником відповіді ДВС у даному випадку не впливає на результат розгляду скарги по суті, оскільки суд оцінює дії та бездіяльність державного виконавця, а також їх відповідність вимогам законодавства, виходячи з об`єктивних обставин справи та наданих доказів, а не суб`єктивних інтерпретацій.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Святошинського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Святошинського відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення.

Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 21 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складно 11 червня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А.Нежура