Справа № 758/819/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2025 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді- Якимець О. І., за участю секретаря судового засідання Карпишиної К.С., розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Київська міська рада про визнання часткового недійсним свідоцтво про право на спадщину, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та витребування квартири з чужого незаконного володіння,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтво про право на спадщину, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та витребування квартири з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказує, що об`єктом спору є квартира АДРЕСА_1 , яка на праві власності в рівних частках належала її колишньому чоловікові ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.2004, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною В.В.

У позові зазначається, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.03.2005 та від шлюбу мають дитину - сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що долучає копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 та свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 та після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину вищевказаної квартири.

Позивачка зауважує, що цю спадщину, тобто 1/2 частини квартири, яка належала її покійному чоловіку, оформила на себе його матір - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.10.2008 виданим державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори за № 1 - 2247.

Як зазначає позивачка, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5 , після її смерті заведено спадкову справу № 756/2013 від 17.06.2013 в П?ятнадцятій київській державній нотаріальній конторі.

В подальшому, як вказується у позові, позивачка вважаючи, що її малолітній син ОСОБА_2 є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька - ОСОБА_4 та бабусі - ОСОБА_5 , звернулася до нотаріуса для оформлення спадщини, проте, постановою державного нотаріуса П?ятнадцятої київської державної нотаріальної контори від 17.12.2018 їй, як представнику її малолітнього сина ОСОБА_2 , було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на квартиру.

Разом з тим, позивачка вважає, що малолітній ОСОБА_2 з 14.09.2011 став власником всієї квартири, успадкувавши за законом після смерті свого батька 1/2 частини квартири та після смерті своєї бабусі 3/4 частини квартири.

24.02.2023 до суду надійшли пояснення від Київської міської ради, в яких, зокрема, звертається увага на те, що у межах цивільної справи № 758/10605/17 Подільською окружною прокуратурою м.Києва було подано клопотання про долучення доказів, зокрема, копії витягів з ЄРДР №0000024 від 06.02.2023 за ч. 4 ст. 358 КК України; №0000037 від 27.02.2023 за ч. 1 ст. 358 КК України; копія витягу з ЄРДР №0000024 (об?єднання в одне провадження); копія інформації, наданої Міністерством юстиції України від 06.12.202 № 115130/127125-7-22/19.3.3; копія інформації, наданої Подільським РВ ДРАЦС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) від 29.07.2021 № 2270/21.9-09; копія відповіді Державної прикордонної служби від 06.03.2023 № 91-9672/18/23-Вих.

Тобто, за твердженнями Київської міської ради, виявлено факт підроблення офіційних документів: свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 та свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 , на які посилається ОСОБА_1 як на підставу для задоволення позову, що свідчить про недоведеність родинного зв?язку між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Враховуючи, що після смерті ОСОБА_5 у визначений законом строк до нотаріальної контори для прийняття спадщини ніхто не звернувся, спадкоємців за заповітом і за законом немає, спадщина після смерті ОСОБА_5 не відкривалась, спадкові справи не заводилися, відомості у спадковому реєстрі про заповіти/спадкові договори стосовно спірної квартири, укладені ОСОБА_5 відсутні, і зазначені обставини позивачкою не спростовано, Київська міська рада вважає, що відсутні підстави для задоволення позову.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2019 суддею у справі визначено Васильченка О.В.

03 липня 2019 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

03 березня 2020 року ухвалою суду витребувано у:

- Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна (01001, м. Київ, вул. Трьохсвятительська, 4-В) інформацію:

1) про власників квартири АДРЕСА_1 станом на 03.04.2008 року та 14.09.2011 року;

2) про особу (осіб), яка стала власником (набувачем) квартири АДРЕСА_1 після смерті попереднього власника - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та повідомити правову підставу переходу права власності до набувача;

3) про всіх наступних набувачів права власності на квартиру АДРЕСА_1 із зазначенням правових підстав набуття права власності.

- Четвертої Київської державної нотаріальної контори (04071, м. Київ, вул. Верхній Вал, 32) завірену копію спадкової справи № 299-08, відкритої після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 та проживав за адресою: АДРЕСА_2 , включаючи інформацію про спадкоємців та копію виданого свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.10.2008 року за № 1-2247.

- П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори (02222, м. Київ, вул. Закревського, 47) завірену копію спадкової справи № 756/2013 за 17.06.2013 року, відкритої після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 та проживала за адресою: АДРЕСА_2 , включаючи інформацію про спадкоємців.

Розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду міста Києва №1835 від 29.04.2021 у зв`язку з звільненням у відставку головуючого судді ОСОБА_7 , призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

29.04.2021 у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи за результатами якого головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено суддю Анохіна А.М.

Розпорядженням керівника апарату Подільського районного суду міста Києва №1835 від 29.04.2021 у зв`язку з відрахуванням зі штату головуючого судді Анохіна А.М., призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.

17.01.2024 у справі проведено повторний автоматизований розподіл справи за результатами якого головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено суддю Якимець О. І.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 19.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, вирішено розглядати справу за правилами загального провадження зі стадії підготовчого провадження.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 29.02.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до розгляду по суті.

У судовому засіданні 03.02.2025 судом протокольною ухвалою суду, яка внесена у протокол судового засідання, залучено до участі у справі Київську міську раду (місцезнаходження - м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ).

На адресу суду 24.02.2025 від представника Київської міської ради надійшли письмові пояснення, у яких третя особа просила суд відмовити у задоволенні позову, розгляд справи проводити за відсутності представника Київської міської ради.

У судовому засіданні, яке відбулося 25.02.2025, представники сторін надали пояснення по суті справи, та підтримали доводи, які наведені ними у заявах по суті.

Учасники провадження у судове засідання 12.06.2025 не з`явились. На адресу суду надійшли письмові заяви від учасників справи про розгляд справи у відсутності представників учасників справи.

Також у поясненнях на позовну заяву залучена третя особа - Київська міська рада, ставить питання про розгляд справи у відсутність її представника.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті у судовому засіданні без участі учасників судового процесу.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного.

В матеріалах справи наявна копія договору купівлі-продажу квартири від 08.04.2004 (т. І, а.с. 16) укладеного між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (покупці), відповідно до умов якого продавець зобов`язується передати у власність покупців в рівних частках кожному квартиру під АДРЕСА_1 , а покупці зобов`язуються прийняти і сплатити за неї обговорену грошову суму.

Згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» станом на 03.04.2008 за адресою в АДРЕСА_1 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (в рівних частках) на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Прокудіною В.В. 08.04.2004 № 2394. Відомості про відчуження нерухомого майна в Бюро відсутні (т. І, а.с.43).

В матеріалах справи міститься копія спадкової справи № 756/2013 заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 (т. І, а.с. 46-70).

Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 07.04.2008 Відділом реєстрації смерті у місті Києві (т. І, а.с. 54), ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 34 років помер ОСОБА_4 .

До матеріалів спадкової справи 756/2013 долучено копію спадкової справи №299/44711878 від 20.05.2008 заведеної після смерті ОСОБА_4 , з якої, зокрема, вбачається, що ОСОБА_5 до Четвертої Київської державної нотаріальної контори було подано заяву про прийняття спадщини після смерті її сина ОСОБА_4 (т. І, а.с. 53).

У т. І на а.с. 19 містить копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.10.2008, посвідченого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Бірюк О.А., з якого вбачається, що спадкоємицею майна ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його мати - ОСОБА_5 .. При цьому, зазначено, що спадкове майно, на яке видане це свідоцтво, складається з: 1/2 частини квартири під АДРЕСА_1 , яка належала померлому на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Прокудіною В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08.04.2004, за реєстровим № 2394, та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі 21.04.2004 за реєстровим №32599/29815.

В матеріалах спадкової справи № 756/2013 міститься заява ОСОБА_9 від 11.06.2013 до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (т. І, а.с. 48).

Разом з тим, з матеріалів спадкової справи 756/2013 вбачається, що 10.07.2018 позивачка ОСОБА_1 , яка діє як законний представник малолітнього сина ОСОБА_2 , звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (т. І, а.с. 63).

Стороною позивача до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про шлюб виданого 04.03.2005 Відділом реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції у м. Севастополь, серії НОМЕР_4 (т. І, а.с. 17), у якому зазначено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уклали шлюб, актовий запис № 415.

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 15.07.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Гагарінського районного управління юстиції у м. Севастополь (т. І, а.с. 18), у якому вказано, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постановою державного нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Коберської О.Ю. від 17.12.2018 позивачці, яка діє від імені малолітнього ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4 (т. І, а.с.21) з посиланням на те, що позивач не надала документи необхідні для вчинення нотаріальної дії.

Як вбачається з матеріалів справи Подільською окружною прокуратурою м. Києва 06.02.2023 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості та зареєстровано кримінальне провадження № 0000024 за фактом використання завідомо підробного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 та свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та за ч. 1 ст. 358 КК України зареєстровано кримінальне провадження №0000037 від 27.02.2023 (т. І, а.с. 188, 189).

На запити щодо перевірки актових записів Подільським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Міністерства юстиції України надано відповідь (т. І, а.с.190) за відомостями Державного реєстру актів цивільного стану громадян, актових записів про шлюб, розірвання шлюбу відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та актового запису про народження ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками якого є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 - не виявлено.

Згідно відповіді на запит Міністерства юстиції України від 06.12.2022 (т. І, а.с.192) за наявною у Міністерстві юстиції України інформацією відділи державної реєстрації актів цивільного стану міста Севастополя не забезпечувались бланками свідоцтв про народження серії НОМЕР_6 та свідоцтв про шлюб серії НОМЕР_7 .

З аналізу Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Подільського районного суду від 08.07.2016 в справі № 758/5351/16-ц заяву Подільської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання спадщини відумерлою задоволено; визнано спадщину, яка відкрилася після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 та після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , що складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою (https://reyestr.court.gov.ua/Review/59299258).

Постановою Київського апеляційного суду від 14.12.2021 у в справі № 758/5351/16-ц (т. І, а.с.165-169; https://reyestr.court.gov.ua/Review/102606374) вирішено:

- апеляційну скаргу адвоката Старікова Євгена Олексійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити;

- рішення Подільського районного суду м. Києва від 08.07.2016 скасувати та постановити нове судове рішення за яким Подільській районній в місті Києві державній адміністрації відмовити в задоволенні заяви про визнання спадщини відумерлою.

Також згідно матеріалів справи відповідно до інформаційної довідки № 152488247 від 14.01.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т. І, а.с. 22), нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.07.2016 на праві власності зареєстрована за ОСОБА_3 .

Станом на 12.06.2025 на розгляді у Подільському районному суді міста Києва перебуває цивільна справа № 758/7900/23 за позовом керівника Подільської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_9 про визнання спадщини відумерлою та цивільна справа №758/10605/17 за позовом заступника керівника Подільської окружної прокуратури м.Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_2 про витребування майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Відповідно до положень статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною першою статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

Частиною першою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Частиною 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Згідно з частиною першою статті 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, що передбачено частиною першою статті 1296 ЦК України.

Відповідно до статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

При цьому, суд зауважує, що правових наслідків невиконання такого обов`язку, зокрема у вигляді втрати права на спадщину, положеннями цивільного законодавства не передбачено. Водночас, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якого є нерухоме майно, але не отримав свідоцтва про право на спадщину, не має можливості розпоряджатися таким майном, оскільки у нього немає правовстановлюючого документа на спадкування нерухомого майна.

Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Згідно з пунктом 4.15 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02. 2012 року за № 282/20595, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Статтею 55 Конституції України гарантовано право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами.

Разом з тим, суд враховує, що відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування (див. постанови Верховного Суду: від 20.06.2018 у справі №640/13903/16-ц /провадження № 61-15147св18/, від 20.06.2018 у справі № 266/5267/18 провадження № 61-6647св19/, від 20.03.2019 у справі № 550/1040/16-ц /провадження № 61-28423св18/; від 22.04.2020 у справі № 601/2592/18 /провадження № 61-17859св19/; від 22.04.2020 у справі № 127/23809/18 /провадження № 61-11210св19/; від 27.05.2020 у справі № 361/7518/16-ц /провадження № 61-43734св18/, від 16.09.2020 у справі № 464/1663/18 провадження № 61-9410св19/ від 02.08.2023 у справі № 640/1851/19 /провадження № 61-13504св21/, що свідчить про сталість судової практики з відповідного питання).

Відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2- 1316/2227/11, від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц, від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 викладено правові висновки, відповідно до яких свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Так, спадкове право характеризується цілою низкою спеціальних способів захисту прав та інтересів судом. Серед таких способів захисту у ст. 1301 ЦК України відокремлено визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним.

Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Свідоцтво про право на спадщину - це правовстановлюючий документ, що посвідчує виникнення у спадкоємця права власності на спадкове майно. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується процес оформлення спадкових прав.

Як зазначено у ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняли кілька спадкоємців, то свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Водночас відсутність такого свідоцтва не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, як спеціального способу захисту спадкових прав, судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, що за своєю правовою природою не є правочином. Як наголошено у постанові Верховного Суду від 15.10.2019 (справа № 916/780/18) свідоцтво про право власності на нерухоме майно лише посвідчує наявність відповідного права і не породжує, не змінює і не припиняє права та обов`язки, тобто не є правочином. Однак свідоцтво видається на підтвердження існування права, яке виникло внаслідок певного правочину, і такий посвідчуваний документ є чинним, якщо є дійсною правова підстава його видачі. Оскільки свідоцтво про право на спадщину не має правочинного характеру, воно не може визнаватися недійсним із посиланням на ст. ст. 203, 215-236 ЦК України. У законі міститься відкритий перелік підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Основною підставою визначено те, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7). Визнати свідоцтво про право на спадщину недійсним може лише суд.

Отже, як зазначено у постанові Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 383/258/21 (провадження № 61-18173св21), «порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, які в установленому законом порядку прийняли спадщину, є самостійною підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за законом недійсними».

Відповідно до 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.

Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17).

Також такий стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Відповідний підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ) ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

З огляду на вказане в сукупності, суд приходить висновку, що у задоволенні позовних вимог про слід відмовити.

ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує національні суди обґрунтовувати свої рішення. Разом з тим, зазначав, що це зобов`язання не можна розуміти як таке, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, і питання дотримання цього зобов`язання має вирішуватись виключно з огляду на обставини справи (див. рішення від 09.12.1994 у справах «Руіз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), п. 29, та «Гарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26). Ці принципи застосовувалися в низці справ проти України (див., наприклад, рішення від 15.11.2007 у справі «Бендерський проти України» (Benderskiy v. Ukraine), заява № 22750/02, п.п. 42-47; від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25; від 07.10.2010 у справі «Богатова проти України» (Bogatova v. Ukraine), заява № 5231/04, п.п. 18, 19).

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при поданні позову до суд сплачено судовий збір, що підтверджено платіжним дорученням, яке міститься у матеріалах справи таким чином, понесений позивачем судовий збір необхідно покласти на останнього.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-81, 141, 259, 265, 273, 354, 430 Цивільного процесуального кодексу України

у х в а л и в:

у позові ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Київська міська рада про визнання часткового недійсним свідоцтво про право на спадщину, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування та витребування квартири з чужого незаконного володіння - відмовити.

Судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду із позовом - покласти на позивача.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення. Строк апеляційного оскарження може бути поновлено у відповідності до ч.2 ст.354 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя О. І. Якимець