РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2025 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі головуючого судді Перекупка І.Г., при секретарі судового засідання Конончук Ю.О., за участю представника позивача ОСОБА_1 , за участю представника позивача ОСОБА_2 , за участю представника відповідача ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Богунського районного суду м. Житомира справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету позову приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяни Олексіївни, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

До Богунського районного суду м. Житомира звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяна Олексіївна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог вказала, що позивачка є власницею 65/100 житлового будинку АДРЕСА_1 , який вона успадкувала після померлої ОСОБА_8 . Як зазначає позивачка, їй стало відомо, що 31 серпня 2022 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О. видано на ім`я ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на інших 35/100 частини Житлового будинку за вказаною вище адресою. Згідно інформації зазначеної в свідоцтві про право на спадщину за заповітом, вищевказаний заповіт посвідчено Другою Житомирською державною нотаріальною конторою 11 листопада 1992 р. реєстровий № 2-5530, зареєстрований в реєстрі за № 2-5530, з моменту його укладення. Вважає, що вказаний заповіт є недійсним із тих підстав, що не було здійснено поділу (виділу в натурі) часток будинку, тому всі питання відчуження, в тому числі згідно одностороннього правочину (угоди) заповіту неіснуючої частини цього житлового будинку є незаконними.

Позивачка зазначала, що недійсність заповіту підтверджується невірною адресою успадкованого майна, оскільки зазначена у свідоцтві про право на спадщину адреса домоволодіння визначена, як АДРЕСА_2 , що не відповідає дійсності, оскільки дійсна адреса домоволодіння є АДРЕСА_1 .

Також, позивачка вказувала на те, що оскаржуваний заповіт був посвідчений одним і тим самим нотаріусом у той самий день, коли і отримано свідоцтво про право на спадщину заповідачем. Свідоцтво про право на спадщину складено 11 листопада 1992 р. на бланку держави СРСР з відповідною символікою, а заповіт складено немов би від імені померлої на бланку з гербом України, хоча відтиск печатки на цьому бланку також держави СРСР. Поряд із тим, позивачка стверджує, що договір купівлі продажу частини будинку не міг бути укладений в 1966 році, оскільки на той час на нього був накладений арешт. На підставі зазначеного, позивачка вважає, що порушено її право, як співвласника будинку, на першочергове придбання у власність частини будинку. При цьому зазначала, що оскільки її бабуся перебувала у зареєстрованому шлюбі на момент укладання договору дарування частки в будинку то вимагалась згода її чоловіка на укладання правочину. Тому просить суд визнати недійним заповіт з тих чи інших підстав для того, щоб вона мала право придбати частину будинку в територіальної громади м. Житомир.

В судовому засіданні позивачка та її представник наполягали на задоволені позовних вимог обґрунтовуючи свою позицію наданими суду доказами.

Представник відповідачки заперечувала проти задоволення позовних вимог, обґрунтовуючи свою позицію наданими суду доказами та відзивом на позовну заяву від 13.09.2024 р. (а. с. Т. 1 а. с. 70-73).

Дослідивши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, заслухавши учасників процесу, оцінивши безпосередньо в судовому засіданні всі зібрані у справі докази в їх сукупності, суд, керуючись своїм внутрішнім переконанням, дійшов висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.08.2024 р. головуючим по справ визначено суддю Перекупка І.Г. (а. с. Т. 1 а. с. 63).

Ухвалою суду від 29.08.2024 р. справу прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. Слухання справи призначено на 14.30 год. 16 жовтня 2024 року. (а. с. 66-67).

Ухвалою суду від 16.10.2024 р. було задоволено клопотання представника позивачки адвоката Харчука В.В. про витребування доказів та витребувано з Житомирського обласного державного нотаріального архіву належним чином завірені копії: спадкової справи № 1109/08, заведеної після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; спадкової справи № 59/2013, заведеної після смерті ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ; спадкової справи № 474, заведеної після смерті ОСОБА_10 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (Т. 1 а. с. 124-125)

Ухвалою суду від 05.02.2025 р. було задоволено клопотання адвоката Харчука В.В. та витребувано з Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради реєстрову-кадастрову книгу 352 та інвентарну справу № 857 для огляду в судовому засіданні; - з Житомирського обласного державного нотаріального архіву належним чином завірену копію договору дарування, посвідченого Житомирською нотаріальною конторою 01.09.1965 р. за реєстром № 2-3022. (а. с. Т. 2 а. с.145-146).

Ухвалою суду від 10.03.2025 р. витребувано з Комунального підприємства «Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» Житомирської обласної ради: реєстрову-кадастрову книгу 52 та інвентаризаційну справу № 8573 на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 (колишня назва АДРЕСА_1 ) для огляду в судовому засіданні. (а. с. Т. 2 а. с. 173-174).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченого державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори від 30 жовтня 2008 р. спадкоємицею цілого майна ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що мешкає в АДРЕСА_1 . Спадкове майно на яке видане свідоцтво, складається з 65/100 (шістдесяти п`яти сотих) частин житлового будинку АДРЕСА_1 , належного померлій на підставі Договору № 44 про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності, з числом кімнат від однієї до п`яти включно, посвідченого Житомирською державною нотаріальною конторою 16.04.1964 р. за реєстром № 3-1104, зареєстрованого Житомирським міжміським бюро технічної інвентаризації 28.08.1965 р. за реєстром № 7528. (Т. 1 а. с. 23).

Зі змісту інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відомості про об`єкт нерухомого мана, реєстровий номер майна: 22646115, позивач ОСОБА_1 набула права власності на підставі свідоцтва про право на спадщину, № 4-861, 30.10.2008 р. на 65/100 частин спірного житлового будинку. Попереднім власником вказана: ОСОБА_8 . Підстава закриття права власності: відчуження долі. (Т. 1 а. с. 47-49).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Другою житомирською державною нотаріальною конторою 11 листопада 1992 р. за реєстром № 2-5526, ОСОБА_9 набула право власності на 35/100 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_3 після померлого чоловіка ОСОБА_11 (Т. 1 а. с. 50), який належав останньому на підставі договору купівлі продажу купівлі-продажу посвідченого Житомирською державною нотаріальною конторою 21 вересня 1966 р. за реєстровим номером 3-2646, зареєстрованого в Житомирському БТІ від 24.09.1966 р. за № 7528.

Відповідно даних вказаних у заповіті посвідченого Другою Житомирською державною нотаріальною конторою 11 листопада 1992 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-5530, померла ОСОБА_9 , проживаюча за адресою АДРЕСА_3 зробила таке розпорядження: все її майно, яке буде належати на день її смерті, з чого б таке майно не складалось та, де б воно не знаходилось, вона заповіла племінниці ОСОБА_12 . (Т. 1 а. с. 51).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражнік Т.О. 31.08.2022 року на підставі заповіту, посвідченого Другою Житомирською державною нотаріальною конторою 11 листопада 1992 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-5530, спадкоємцем зазначено у заповіті майна ОСОБА_9 1939 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що зареєстрована: АДРЕСА_4 спадщина на яку видано це свідоцтво, складається з: 35/100 (тридцять п`ять сотих) ід.ч. житлового будинку АДРЕСА_2 , що належав померлій на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою житомирською державною нотаріальною конторою 11 листопада 1992 року за реєстром №2-5526, зареєстроваого Житомирським обласним державним комунальним підприємством по технічній інвентаризації 17 листопада 1992 року за реєстром № 7528. (Т. 1 а. с. 52).

Згідно договору купівлі-продажу посвідченого Житомирською державною нотаріальною конторою 21 вересня 1966 р. за реєстровим номером 3-2646, зареєстрованого в Житомирському БТІ від 24.09.1966 р. за № 7528 гр. ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_11 купив 35/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 ( в подальшому змінено нумерацію будинку на 27) (Т. 2 а. с. 234-236).

Згідно договору дарування посвідченого Житомирською державною нотаріальною конторою 01 вересня 1965 р., за реєстром № 3-3022 гр. ОСОБА_8 подарувала гр. ОСОБА_13 35/100 частин житлового будинку, за адресою: АДРЕСА_3 . (Т. 2 а. с. 231-233).

Згідно відомостей наявних в інвентаризаційній справі №8573 на спірний житловий будинок відбулась зміна адреси з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2 . (Т. 2 а. с. 229)

Дана справа розглядається в рамках цивільного судочинства. Положеннями процесуального закону, який регулює правила розгляду таких справ, визначено, що розглядаючи цивільні справи суд керується принципом диспозитивності та змагальності, які визначають, що кожна сторона повинна самостійно подавати докази та доводити ті обставини на які посилається, в тому числі, шляхом подання доказів, заявлення клопотань і несе ризик настання наслідків пов`язаних із вчиненням або не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування заявлених вимог не може перебирати на себе суд або інша сторона. (ст. ст. 12, 13 та 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона, повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст.78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Норми Цивільного кодексу України застосовуються до правовідносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 р. До правовідносин, які вже існували, на зазначену дату, підлягають застосуванню норми ЦК УРСР 1963 р. та інші нормативні акти у редакції, чинній на момент їх виникнення.

За наведених обставин, підлягають застосуванню норми діючого законодавства, яке було чинним на момент вчинення оспорюваного заповіту, тобто Цивільного кодексу УРСР, а також Закону УРСР «Про державний нотаріат» у редакції 1992 р.

Суд критично відноситься до позиції позивачки в тій частині, що оспорюваний заповіт підлягає визнанню недійсним через відсутність поділу (виділу в натурі) частки житлового будинку, а також щодо наявних розбіжностях у присвоєній адресі домоволодіння.

Згідно ст. 534 Цивільного кодексу УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Статтею 541 Цивільного кодексу УРСР визначено, що заповіт повинен бути укладений у з письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений.

Згідно з частиною першою статті 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

У частині першій статті 48 ЦК УРСР передбачено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі уражає особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до ст. 19 Закону УРСР «Про державний нотаріат» при вчиненні нотаріальних дій державні нотаріуси та інші службові особи, що вчиняють нотаріальні дії, встановлюють особу громадян, їх представників або представників державних установ, підприємств і організацій, колгоспів, інших кооперативних та інших громадських організацій, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

При посвідченні угод з`ясовується дієздатність громадян і перевіряється правоздатність юридичних осіб, які беруть участь в угодах. В разі укладення угоди представником перевіряються його повноваження.

Згідно положень ст. 20 Закону УРСР «Про державний нотаріат» при посвідченні угод і вчиненні деяких інших нотаріальних дій у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, перевіряється справжність підписів учасників угод та інших осіб, які звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

Нотаріально посвідчувані угоди, а також заяви та інші документи підписуються в присутності державного нотаріуса або іншої службової особи, яка вчиняє нотаріальну дію.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинної на час виникнення спірних правовідносин, за правилами статті 48 ЦК УРСР угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади і управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК УРСР застосовується при порушенні встановленого порядку вчинення громадянами і організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав і обов`язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними (статті 45-47, 49-58 ЦК УРСР).

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржуваний заповіт було складено у письмовій формі, підписано власноручно заповідачем, посвідчено в приміщенні нотаріальної контори, в присутності державного нотаріуса, яким було перевірено дієздатність заповідачки та роз`яснено її права і наслідки укладання заповіту, що в свою чергу свідчить про повне дотримання вимог закону.

Таким чином доводи позивачки щодо недійсності оскаржуваного заповіту через недотримання вимог закону не знайшли свого підтвердження, при цьому інших достатніх чи допустимих доказів, щодо його недійсності матеріали справи не містять.

Диспозиція ст. 1217 ЦК України визначає, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Це означає, що якщо спадкодавець залишив заповіт, то спадкування буде здійснюватися відповідно до його волі, висловленої в заповіті. Якщо заповіту немає, спадкування здійснюється за законом, тобто, спадщина ділиться серед спадкоємців, визначених законом (спадкоємці першої черги, другої черги тощо), як зазначено у статті 1261 Кодексу.

Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. (Постанова КЦС ВС від 20.07.2022 р. у справі № 461/2565/20.)

Враховуючи, що оскаржуваний заповіт містить останню волю заповідачки та з моменту його складання не змінювався це свідчить про дійсність намірів померлої ОСОБА_9 залишити усе наявне у неї майно на момент смерті племінниці.

Також, текст оскаржуваного заповіту не конкретизує майно заповідачки та наявність чи відсутність виділу в натурі часток домоволодіння не може впливати на дійсність волі померлої чи на законність заповіту в цілому.

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оскарження правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 р. в справі N 761/12692/17, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 р. в справі N 567/3/22 (провадження N 61-5252сво23)).

Правочин чи договір з`являються, як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення (Постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 р. у справі N 336/6023/20 (провадження N 61-11523сво23)).

З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 р. в справі N 161/17119/16-ц, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2021 р. в справі N 307/3040/19).

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пунктом 3 частини першої статті 382 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.

Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.

На обґрунтування порушеного права позивачка вказала про те, що оскільки вона є співвласницею домоволодіння, то має першочергове право на придбання іншої частки будинку, а оскаржуваний заповіт фактично порушує таке її право.

При цьому, позивачка посилається на ст. 1257 ЦК України та ст. ст. 203, 215 ЦК України, як відповідні підстави недійсності заповіту, які містять загальний перелік норм, а також на статті 229, 230 ЦК України, які передбачають правові наслідки вчинення правочину під впливом обману та помилки, при цьому зі змісту позову, а також зібраних в процесі розгляду справи доказів, не вбачається, що заповіт підлягає визнанню недійсним, або цей заповіт будь-яким чином порушує права чи законні інтереси позивачки.

Поряд із тим, як встановлено із матеріалів справи, у тому числі із досліджених судом спадкових справ (Т. 2 а. с. 55-115, 155-157) ОСОБА_1 є власником 65/100 ідеальних частин спірного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.10.2008 р., після смерті ОСОБА_8 , яке було зареєстроване 19.12.2008 р. Тобто позивачу було достовірно відомо, що вона є власником частини нерухомого майна, а сам оскаржуваний заповіт був складений задовго до набуття позивачкою права власності, тому не може вплинути на коло прав чи обов`язків позивачки.

Крім того, позивачкою не надано доказів, які б підтверджуювали родинних відносин із спадкодавицею ОСОБА_9 , що надавало б право на звернення до суду в порядку ст. 1257 ЦК України.

Таким чином, при досліджені доказів судом не встановлено факту, щодо недійсності правочину, а тому позов не підлягає задоволенню.

З урахуванням встановленого судом, керуючись принципами законності, справедливості, Конституцією України, ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу України, ст. ст. 203, 215, 229, 230, 317, 319, 321, 391, 1234, 1257 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 13, 19, 76-82, 89,141, 188, 263, 273, 274, 279 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета позову приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяна Олексіївна, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , про визнання заповіту недійсним, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомосіт про уасників процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_5 ;

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_6

Третя особа: ОСОБА_5 , АДРЕСА_5 ;

Третя особа: ОСОБА_6 , АДРЕСА_5 ;

Третя особа: ОСОБА_7 , АДРЕСА_7 ;

Третя особа: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Стражник Тетяна Олексіївна, м-н Соборний, 7/1, м. Житомир.

Повний текст рішення виготовлено 13 червня 2025 року.

Суддя Богунського районного

суду м. Житомира І.Г. Перекупка