Номер провадження: 22-ц/813/1636/25
Головуючий у першій інстанції Петренко В.С.
Доповідач Карташов О. Ю.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Лозко Ю.П., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:

позивач Херсонська обласна прокуратура, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області

відповідач ОСОБА_1

третя особа ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду

апеляційну скаргу Херсонської обласної прокуратури

на заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 травня 2024 року

у цивільній справі за позовом Херсонської обласної прокуратури, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про конфіскацію земельної ділянки

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2023 року заступник керівника Херсонської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 , в якій просить суд припинити громадянину російської федерації ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0751 площею 2,28 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Новотроїцької селищної територіальної громади (Подівської сільської ради) Генічеського (колишній Новотроїцький) району Херсонської області, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.09.2021 року за номером 44085820 (індексний номер рішення про державну реєстрацію 60507117 від 22.09.2021 року) шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги заступник керівника Херсонської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області зазначає, що 20.09.2021 року державним реєстратором Новотроїцької селищної ради Херсонської області Демків І.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстровано право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :03:001:0751 площею 2,28 га за ОСОБА_1 , який є громадянином російської федерації, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер ІІ-ХС №026384, виданого 26.12.2002 року Подівською сільською радою Новотроїцького району Херсонської області, яка знаходиться на території Подівської сільської ради Генічеського (колишній Новотроїцький) району Херсонської області.

В подальшому 19.09.2021 року громадянин російської федерації ОСОБА_1 передав земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0751 площею 2,28 га за договором оренди землі б/н в оренду ОСОБА_2 , строком на 7 років, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14.03.2023 року та договором оренди земельної ділянки б/н від 19.09.2021 року.

Разом з цим, обласною прокуратурою виявлено порушення ст.ст. 13, 14, 41 Конституції України, ст.ст.80, 81, 145 Земельного кодексу України при використанні відповідачем зазначеної земельної ділянки.

Враховуючи, що ОСОБА_1 будучі іноземним громадянином, упродовж року після набуття та реєстрації права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення (з 2021 року до цього часу) не відчужив її, є підстави для її конфіскації у власність держави, оскільки землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише громадянину України.

При цьому, у відповідача відсутній намір виконати обов`язок щодо відчуження спірної земельної ділянки.

Прокурор вважає, що недотримання відповідачем вимог законодавства України порушує публічні інтереси держави, оскільки ним порушено процедуру використання земельної ділянки сільськогосподарського призначення так як ОСОБА_1 будучі іноземним громадянином не відчужив її упродовж року після набуття права власності, та на даний час без перешкод використовує спірну земельну ділянку на території України, отримуючи при цьому дохід на території України.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2024 року позовні вимоги Херсонської обласної прокуратури яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про припинення громадянину російської федерації ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0751 площею 2,28 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Новотроїцької селищної територіальної громади (Подівської сільської ради) Генічеського (колишній Новотроїцький) району Херсонської області, право власності на яку зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.09.2021 року за номером 44085820 (індексний номер рішення про державну реєстрацію 60507117 від 22.09.2021 року) шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області залишено без задоволення.

Вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.02.2024 року заходи забезпечення позову скасовано.

Арешт накладений на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0751 площею 2,28 га, яка знаходиться на території Новотроїцької селищної територіальної громади (Подівської сільської ради) Генічеського (колишній Новотроїцький) району Херсонської області скасовано.

Скасована заборона ОСОБА_1 (паспорт громадянина російської федерації номер НОМЕР_1 , виданий Територіальним пунктом УФМС росії по Липецькій області в Становлянському районі, 23.12.2009) у розпорядженні, зміні цільового призначення, здійсненні перетворення, поділі, об`єднанні земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0751 з іншими земельними ділянками.

Рішення суду вмотивовано тим, що на час отримання державного акту на право приватної власності на землю відповідач був громадянином України, отримав земельну ділянку саме як громадянин України на підставі розпорядження голови Новотроїцької райдержадміністрації Ради народних депутатів №750 від 25.12.2002 року, і лише в подальшому ОСОБА_1 набув громадянство російської федерації, що підтверджується паспортом виданим 23.12.2009 року. Суд послався на те, що Земельним кодексом України не врегульовано питання щодо обов`язкового відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення особами, які отримали у власність ці ділянки за часів перебування у громадянстві України, а згодом отримали громадянство іншої країни та те, що на момент набуття права власності на земельну ділянку у 2002 році, так і на теперішній час, Земельний кодекс України не містив та не містить норми, яка б передбачала обов`язок відчужити земельну ділянку сільськогосподарського призначення особою, яка правомірно набула право власності на неї, однак в подальшому отримала громадянство іноземної держави. Адже у Земельному кодексі України встановлюється заборона щодо набуття саме іноземцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Крім того, суд не погодився із твердженнями прокурора про набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку 20.09.2021 року (з моменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно), оскільки як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку ІІ-ХС №026384, ОСОБА_1 набув таке право ще у 2002 році і станом на час отримання акту, зареєстрував його в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №35. Станом на момент отримання державного акту на право приватної власності на землю серії II- ХС №026384 від 26.12.2002 року закон не пов`язував момент виникнення права власності на нерухоме майно із його державної реєстрацією. Також, суд зазначив, що прокурором не доведено та у суду відсутні відомості на підтвердження обставин виходу ОСОБА_1 з громадянства України.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої Херсонська обласна прокуратура, яка діє в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 14.05.2024 року просить його скасувати та постановити нове, яким позовні вимоги заступника керівника Херсонської обласної прокуратури, заявлені в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про конфіскацію земельної ділянки задовольнити у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування апеляційної скарги прокурором зазначено, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати тільки громадянину України. Прокурор наголошує, що право набуття земельної ділянки с/г призначення і право власності, володіння є різними критеріями у цих правовідносинах, а тому ототожнювати їх є неправильним в силу Закону.

Прокурор посилаючись на правові висновки викладених у постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справах № 917/553/17, від 03.04.2018 № 922/1645/18, від 24.01.2020 № 910/10987/18, вважає, що твердження яке не було прийнято судом першої інстанції, а саме те, що рішення про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку від 20.09.2021 року є моментом визнання державною такого права, є правильним. Також, звертається увага на те, що судом не взято до уваги той факт, що державний акт на право приватної власності на землю ІІ-ХС № 026384 не містить кадастрового номеру. З зазначеного виходить, що відповідач вчиняв правочин та реєстрував право власності на території України на підставі паспорту громадянина рф, що підтверджує, що він виступає елементом іноземної держави. Надаючи паспорт громадянина рф, відповідач зареєстрував право власності на земельну ділянку як іноземний елемент, і як наслідок, така особа вибула з деяких цивільних правовідносин як громадянин України і набула іншого статусу, з іншими суб`єктивними правами. Наголошується, що 27.08.2020 року при внесенні даних до ДЗК відповідач заявив про участь у правовідносинах як громадянин іноземної держави, а 20.09.2021 року повноцінно набув право власності на земельну ділянку як нерезидент, зареєструвавши його у ЄДР речових прав на нерухоме майно. А тому, земельна ділянка сільськогосподарського призначення, в силу закону, має вибувати із права власності та володіння іноземного елемента, оскільки закон не передбачає такого права власності і виключень не має.

Підсумовуючи викладене, прокурором зазначено, що задоволення позову призведе до відновлення порушених прав та законних інтересів держави, виходячи з того, що стан збереження земель сільськогосподарського призначення має загальнонаціональне значення, тим більше під час воєнної агресії з боку рф.

Щодо відзиву на апеляційну скаргу

Відзив на апеляційну скаргу Херсонської обласної прокуратури на адресу Одеського апеляційного суду не надходив.

Узагальнені доводи та заперечення учасників справи

Прокурор Кущ В.Г. в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 22.05.2024 року скасувати. Ухвалити нове, яким позовні вимоги прокуратури задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_2 повідомлені шляхом розміщення Одеським апеляційним судом оголошення на офіційному веб-сайті судова влада України про місце, дату та час розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 20.09.2021 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0751 площею 2,28 га, яка розташована на території Новотроїцької селищної ради Херсонської області.

На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку ІІ-ХС №026384 виданого 26.12.2002 ОСОБА_1 є власником земельної ділянки з кадастровим номером :03:001:0751 площею 2,28 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Новотроїцької селищної територіальної громади (Подівської сільської ради) Генічеського (колишній Новотроїцький) району Херсонської області.

Відповідно до договору оренди землі сільськогосподарського призначення від 19.09.2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вказана земельна ділянка передана в оренду ОСОБА_2 строком на 7 років.

Наявність громадянства рф у ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підтверджується паспортом виданим 23.12.2009 року Територіальним пунктом УФМС росії по Липецької області в Становлянському районі, №, код підрозділу 480-020.

Херсонською обласною прокуратурою 13.04.2023 до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області скеровано запит №15/1-100 вих-23 (а.с.22) з метою встановлення вжитих вказаним органом заходів з метою конфіскації, зокрема у ОСОБА_1 земельної ділянки сільськогосподарського призначення з кадастровим номером :03:001:0751, яка не була відчужена ним протягом року.

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області №10-21-011-866/2-23 від 19.04.2023 перевірка щодо набуття права власності та правомірності користування ОСОБА_1 земельною ділянкою за кадастровим номером :03:001:0751, Головним управлінням не проводились, у зв`язку з чим заходи щодо конфіскації на зазначену земельну ділянку не вживалися.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Згідно з положенням частини третьої статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При розгляді справи судом враховується положення цивільного процесуального законодавства щодо підстав звернення до суду та меж судового розгляду, зокрема, положення ст. 13 ЦПК України, яка встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачений нормою матеріального права або може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту, якщо це не заборонено законом. Якщо ж спеціальні норми не встановлюють конкретних заходів, то особа має право обрати спосіб із числа передбачених статтею 16 ЦК України урахуванням специфіки порушеного права й характеру правопорушення.

Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду цивільної справи № 654/1790/16-ц (постанова від 18.12.2018), за статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З огляду на викладене правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Volovic v.Ukraine, № 15123/03 , ЄСПЛ 06.12.2007 р). Тлумачення п.3 ч.1ст.131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя згідно п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому ч. 4 цієї статті. Тлумачення ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише в двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підстави для звернення прокурора до суду. Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Підставою для звернення з позовом до суду стало виявлення факту отримання у власність громадянином російської федерації земельної ділянки та не відчуження її у встановлений законодавством термін. Як встановлено судом, орган, на який покладено функцію здійснення державного контролю за використанням та охороною земель - ГУ Держгеокадастру в Херсонській області - до суду не звертався. Наведене свідчить про порушення інтересів держави, об`єктивною неможливість захисту таких інтересів органами, до компетенції яких віднесені відповідні повноваження, бездіяльністю такого органу та є підставою для звернення прокурора з позовом до суду, оскільки останній виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року (справа № 912/2385/18), прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини, за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2019 року справа № 910/3486/18).

Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 зазначає, що незалежно від того, чи відповідають дійсності доводи сільської ради про неможливість самостійно звернутись до суду з позовом про повернення земельної ділянки через відсутність коштів для сплати судового збору, сам факт не звернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Таким чином, пред`явлення позову у цій справі прокурором в інтересах держави викликано саме захистом інтересів держави, оскільки не було вжито заходів щодо припинення порушень та повернення земельних ділянок в державу. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України. Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор, відповідно до ч.ч. 4-5 ст 56 ЦПК України, абз. 1 ч.3, абз 1 ч.4 ст 23 Закону України «Про прокуратуру», у тексті позовної заяви обґрунтував наявність підстав для представництва інтересів держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області. Крім того, прокурором виконані вимоги ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», згідно якої необхідною умовою для звернення прокурора з позовом є попереднє повідомлення саме тих відповідних компетентних органів, які мали б самостійно захищати інтереси держави. Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області наявність підстав для представництва прокурором в суді не оскаржувало, заперечень проти представництва прокурором інтересів держави не висловлювало. Таким чином під час розгляду справи встановлено, що наявні всі підстави для представництва прокурора в суді.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на час отримання державного акту на право приватної власності на землю відповідач був громадянином України, отримав земельну ділянку саме як громадянин України на підставі розпорядження голови Новотроїцької райдержадміністрації Ради народних депутатів №750 від 25.12.2002 року, і лише в подальшому ОСОБА_1 набув громадянство рф, що підтверджується паспортом виданим 23.12.2009 року. Суд послався на те, що Земельним кодексом України не врегульовано питання щодо обов`язкового відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення особами, які отримали у власність ці ділянки за часів перебування у громадянстві України, а згодом отримали громадянство іншої країни та те, що на момент набуття права власності на земельну ділянку у 2002 році, так і на теперішній час, Земельний кодекс України не містив та не містить норми, яка б передбачала обов`язок відчужити земельну ділянку сільськогосподарського призначення особою, яка правомірно набула право власності на неї, однак в подальшому отримала громадянство іноземної держави. Адже у Земельному кодексі України встановлюється заборона щодо набуття саме іноземцями земельних ділянок сільськогосподарського призначення. Крім того, суд не погодився із твердженнями прокурора про набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку 20.09.2021 року (з моменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно), оскільки як вбачається з державного акту на право власності на земельну ділянку ІІ-ХС №026384, ОСОБА_1 набув таке право ще у 2002 році і станом на час отримання акту, зареєстрував його в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №35. Станом на момент отримання державного акту на право приватної власності на землю серії II- ХС№026384 від 26.12.2002 року закон не пов`язував момент виникнення права власності на нерухоме майно із його державної реєстрацією. Суд зауважив, що прокурором не доведено та у суду відсутні відомості на підтвердження обставин виходу ОСОБА_1 з громадянства України.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції по наступних підставах.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Статтями 15,16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом про примусове припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації, прокурор просив припинити право власності відповідача на спірну земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_1 є громадянкою рф, а земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть належати лише громадянам України.

Конституція України (стаття 13) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

За приписами ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Правовий статус та порядок використання, зокрема, земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним Кодексом України.

У відповідності до ч. ч. 1-3 ст. 1 ЗК України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 22 ЗК України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Частина 5 ст. 22 ЗК України у взаємозв`язку із ч.1 ст. 130 цього Кодексу передбачає, що набувати право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення можуть: а) громадяни України; б) юридичні особи України, створені і зареєстровані за законодавством України, учасниками (акціонерами, членами) яких є лише громадяни України та/або держава, та/або територіальні громади; в) територіальні громади; г) держава.

Згідно зі ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Суб`єктами права приватної власності на землю відповідно до ст. 80 ЗК України визначено громадян України та юридичних осіб. Проте, з урахуванням змісту частини другої статті 81 та інших норм ЗК України суб`єктами права приватної власності на землю визнаються також іноземні громадяни та особи без громадянства.

Згідно ч. 3 ст. 81 ЗК України іноземці та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини.

Отже, законною підставою отримання у власність іноземним громадянином земельної ділянки сільськогосподарського призначення є прийняття спадщини.

За змістом ч. 4 ст. 81 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню.

Особливостей (уточнень) щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення особами, які отримали у власність ці ділянки за часів перебування у громадянстві України, а згодом змінили таке громадянство, статті 22, 81 та ін. Земельного кодексу України не містять.

Разом з тим слід зазначити, що статтею 145 цього Кодексу встановлено вимогу припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності.

Так, відповідно до статті 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Особа, до якої переходить право власності на земельну ділянку і яка не може набути право власності на землю, має право отримати її в оренду.

З викладеного випливає, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише тільки громадянину України.

Примусове припинення прав на земельну ділянку, у відповідності до пункту «в» ч.1ст. 143 ЗК України, здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.

Якщо відповідно до закону власник земельної ділянки зобов`язаний відчужити її протягом певного строку і земельна ділянка не була відчужена ним протягом такого строку, така ділянка підлягає конфіскації за рішенням суду (ч.2 ст. 145 ЗК України).

У відповідності до ч.4 ст. 145 Земельного Кодексу України конфіскована земельна ділянка за рішенням суду підлягає продажу на земельних торгах. Ціна проданої на земельних торгах земельної ділянки, за вирахуванням витрат, пов`язаних з її продажем, виплачується її колишньому власнику.

Статтею 153 Земельного кодексу України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Згідно положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18.09.2013 (справа № 6-92цс 13), основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11.03.2003 «Новоселецький проти України», від 01.06.2006 «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Нормами Земельного кодексу України чітко визначена неможливість іноземців мати у власності земельні ділянки сільськогосподарського призначення та обов`язок припинити право власності на земельні ділянки сільськогосподарського призначення шляхом її відчуження протягом року.

Судом встановлено, що право власності громадянином України ОСОБА_1 набуте на спірну земельну ділянку 26.12.2002 року на підставі розпорядження голови Новотроїцької райдержадміністрації Ради народних депутатів № 750 від 25.12.2002 року.

Також встановлено, що 23.12.2009 року ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина рф ( НОМЕР_1 ), що підтверджується копією паспорта громадянина рф.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, вбачається, що 20.09.2021 року державним реєстратором Новотроїцької селищної ради Херсонської області Демків І.В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстровано право власності на земельну ділянку із цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером :03:001:0751 площею 2,28 га за ОСОБА_1 , який є громадянином рф, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку, серія та номер ІІ-ХС № 026384, виданого 26.12.2002 Подільською сільською радою Новотроїцького району Херсонської області, яка знаходиться на території Подівської сільської ради Геніческого (кол. Новотроїцький) району Херсонської області.

Статтею 378 ЦК України передбачено, що право власності особи на земельну ділянку може бути припинено за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до вимог п.п. «д, е» ч. 1 ст. 140 ЗК України підставами припинення права власності на земельну ділянку є: конфіскація за рішенням суду: не відчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.

Примусове припинення прав на земельну ділянку у відповідності до п.п. «в» ч. 1 ст. 143 ЗК України здійснюється у судовому порядку у разі конфіскації земельної ділянки.

Пунктом 10 ч. 1ст. 346 ЦК України визначено конфіскацію як одну з підстав припинення права власності.

Норма частини 5ст. 41 Конституції України передбачає, що конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом.

Частиною першої статті 348 ЦК України встановлено, що якщо з підстав, що не були заборонені законом, особа набула право власності на майно, яке за законом, який був прийнятий пізніше, не може їй належати, це майно має бути відчужене власником протягом строку, встановленого законом. Якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна, його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Якщо майно не було продане, воно за рішенням суду передається у власність держави. У цьому разі колишньому власникові майна виплачується сума, визначена за рішенням суду.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що прокурором не встановлено та не доведено підтвердження обставин виходу ОСОБА_1 з громадянства України.

Підстави втрати громадянства України зазначенні в статті 19 Закону України «Про громадянство України», зокрема, добровільне набуття громадянином України громадянства іншої держави, якщо на момент такого набуття він досяг повноліття.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 станом на грудень 2009 року являється громадянкою рф, що підтверджується копією паспорта громадянина рф, виданого 23.12.2009 року.

Отже, із наведеного слідує, що відповідач з моменту отримання громадянства іншої держави протягом року мав би здійснити відчуження спірної земельної ділянки громадянину України, проте цього не зробив та передав спірну земельну ділянку в оренду ОСОБА_2 , тому слід припинити право власності примусово шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Херсонській області.

Таким чином, у зв`язку з невиконанням обов`язку добровільного відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення, право власності відповідача на вказані земельні ділянки необхідно припинити шляхом конфіскації.

Аналіз норм ЗК України дає підстави для висновку, що законом передбачений чіткий обов`язок іноземця чи особи без громадянства відчужити земельну ділянку сільськогосподарського призначення протягом 1 року з дня набуття права власності на неї. Вказана норма є імперативною та не передбачає винятків. У випадку не відчуження такої земельної ділянки іноземцем чи особою без громадянства у встановлений законом строк, така земельна ділянка підлягає конфіскації на користь держави.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Перший протокол, Конвенція), кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У правовому висновку Верховного Суду України, викладеному в постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-92цс13) зазначено, що основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», від 11 березня 2003 року «Новоселецький проти України», від 1 червня 2006 року «Федоренко проти України»), Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності має бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Згідно з висновком Верховного Суду у постанові від 23.01.2018 у справі № 513/444/15-ц, якщо майно не відчужене власником у встановлені законом строки, це майно з урахуванням його характеру і призначення за рішенням суду на підставі заяви відповідного органу державної влади підлягає примусовому продажу. У разі примусового продажу майна його колишньому власникові передається сума виторгу з вирахуванням витрат, пов`язаних з відчуженням майна. Статтею 153 ЗК України передбачено, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У випадках передбачених цим Кодексом та іншими законами України, допускається викуп земельної ділянки. При цьому власникові земельної ділянки відшкодовується її вартість.

Звертаючись до суду з позовом про примусове припинення права власності на земельну ділянку шляхом її конфіскації, прокуратура просила припинити право власності відповідача на спірну земельну ділянку шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Херсонській області, зазначені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, однак, колегія суддів зауважує, що примусова конфіскація спірної земельної ділянки повинна бути проведена з компенсацією відповідачу її вартості відповідно приписам ст. 348 ЦК України.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до положень ч. 3 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач як на підставу позовних вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог Херсонської обласної прокуратури в повному обсязі.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Херсонської обласної прокуратури задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду міста Одеси від 14 травня 2024 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким позовні вимоги Херсонської обласної прокуратури в інтересах держави в особі ГУ Держгеокадастру у Херсонській області до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 задовольнити.

Припинити громадянину російської федерації ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :03:001:0751 площею 2,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництв, шляхом її конфіскації на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді Ю.П. Лозко

В.В. Кострицький