Номер провадження: 22-ц/813/2446/25
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

24 грудня 2019 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації права власності, в якому ОСОБА_3 просила суд:

- визнати договір від 22.09.2016 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №5080, недійсним;

- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 .

27 лютого 2023 року до суду надійшла заява від ОСОБА_1 про зміну підстав позову (згідно зі ст. 225 ЦК України), в якій позивачка просить: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 22.09.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ; скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Н.А., про визнання договору купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080, недійсним та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна квартиру АДРЕСА_2 відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції проігноровано заяву про зупинення провадження у справі, а саме щодо зупинення розгляд справи до розгляду апеляційної скарги на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2022 року у цивільній справі №947/9759/22.

Також зазначає, що ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року зупинено дію рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 вересня 2022 року, де її визнано спадкоємцем померлої її матері ОСОБА_3 .

Сповіщення сторін та заяви у справі.

Про судове засідання, призначене на 28 травня 2025 року, сторони були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

28 травня 2025 року від адвоката Ковальчука О.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про відкладення розгляду справи для належної підготовки до участі у справі.

Заява вмотивована тим, що адвокат Ковальчук О.О. тільки 28 травня 2025 року уклав угоду про надання правової допомоги з ОСОБА_1 .

Розглянувши вказану заяву про відкладення розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Колегія суддів звертає увагу, що у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, тому підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Крім того, відповідно п.п. 12 п. 1.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства не може бути визнано само по собі поважною причиною і не має наслідком безумовне відкладення розгляду справи або оголошення перерви у розгляді справи укладення договору про надання правничої допомоги з представником/адвокатом менше ніж за 7 днів до судового засідання, під час підготовчого розгляду або розгляду справи по суті, якщо стороною не надані докази того, що вона була повідомлена про час та місце проведення судового засідання з порушенням процесуального строку або була повідомлена своєчасно, проте вживши всіх розумних заходів не змогла укласти договір про правову допомогу.

Колегія суддів зауважує, що позивач ОСОБА_1 була повідомлена про розгляд справи належним чином у розумінні цивільного процесуального законодавства, є позивачем у справі, а тому мала реалізовувати свої процесуальні права та обов`язки, у тому числі щодо представництва її інтересів, добросовісно у розумні строки.

Таким чином, поважність причин відкладення судом апеляційної інстанції не встановлена, заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторони у справі.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя-учасник колегії Комлева О.С. з 09 по 13 червня 2025 року перебувала на лікарняному, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення складено 16 червня 2025 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , належала на праві власності квартира номер АДРЕСА_1 на підставі договору №15702 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською товарною біржею 22.07.1996 року та зареєстрованого в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в книзі №2 допк., на стор. 204, за реєстровим номером 64, в якій вона була і зареєстрована.

23 вересня 2013 року ОСОБА_3 склала заповіт на ім`я позивачки.

22 вересня 2016 року ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №5080.

За наслідком чого, 22 серпня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., як суб`єктом державної реєстрації, здійснено державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , про що свідчить рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) за індексним №31524038 від 22.09.2016 року, номер запису про право власності 16533055 відносно об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 101.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 .

16 липня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Михайловою О.В. заведено спадкову справу №12/2020 до майна ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що з заявою про прийняття спадщини до майна померлої звернулись:

- ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 , як син померлої ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом;

- ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 , як дочка померлої ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом, з урахуванням рішення Київського районного суду міста Одеси від 19.09.2022 року по справі №947/9759/22, яке набрало законної сили 24.10.2022 року та яким визначено ОСОБА_1 додатковий строк терміном в три календарних місяця з дня набрання рішенням законної сили для подання заяви про прийняття спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 за життя, 23 вересня 2013 року, склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пінігіною Т.М., зареєстрований в реєстрі за №6-1245, яким заповіла усе належне їй майно, у тому числі квартиру АДРЕСА_1 , - ОСОБА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) за №60955834 від 16.07.2020 року, вказаний заповіт від 23.09.2013 року за р. №6-1245, є чинним.

Отже, ОСОБА_1 є спадкоємцем до майна ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , за заповітом.

Також, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_3 за життя, після складення заповіту від 23.09.2013 року, яким заповіла усе належне їй майно ОСОБА_1 , 22 вересня 2016 року здійснила розпорядження належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 , шляхом її продажу ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованим в реєстрі за №5080.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 у квітні 2021 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в якому стверджувала, що 22 вересня 2016 року ОСОБА_3 уклала з відповідачкою, яка доводиться дружиною її сина ОСОБА_6 та її невісткою, договір купівлі-продажу спірної квартири, який її покійна матір вважала , що уклала цей договір внаслідок помилки. оскільки укладає договір довічного утримання, а фактично уклала договір купівлі-продажу квартири. ОСОБА_1 рамках даного позову стверджувала, що вважає, що договір №15702 від 22.07.1996 року купівлі-пролажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеською товарною біржею та в Одеському міському бюро технічної інвентаризації є недійсним, так як цивільним кодексом УРСР, яка діяв на той час, передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири). За цих підстав такий договір не відповідав вимогам Закону і подальше відчуження вказаного нерухомого майна порушує її право власності, а саме вступ до спадщини на підставі заповіту.

Даний позов розглядався в межах цивільної справи №947/11421/21.

За наслідком розгляду вказаної справи, 08 грудня 2021 року Київським районним судом міста Одеси ухвалено рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено.

Вказаним рішенням суду встановлено, що у справі відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу від 22.09.2016 року ОСОБА_3 помилялась щодо природи укладеного договору, вважаючи, що посвідчує у нотаріуса договір довічного утримання. Так, в договорі купівлі-продажу від 22.09.2016, який позивач просив визнати недійсним, зазначено, що відчужувана квартира належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору № 15702 купівлі-продажу нерухомого майна, зареєстрованого Одеської товарною біржею 22.07.1996 року та зареєстрованому в Одеському міському бюро технічної інвентаризації в книзі 2допк., на стр 204, за реєстровим номером 64. Крім того, в договорі купівлі-продажу зазначено, що сторони стверджують, що цей договір не є фіктивним, удаваним і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. Спірний договір купівлі-продажу від 22.09.2016 підписаний сторонами, справжність підпису ОСОБА_3 в судовому засіданні не оспорювалась.

У вказаному рішенні суду, суд дійшов висновку, що таким чином, виходячи з віку ОСОБА_3 на час укладення спірного договору купівлі-продажу від 22.09.2016, рівня освіченості, життєвого досвіду, стану здоров`я, те, що на час дарування вона читала та підписувала договір, обставини, щодо яких, як стверджує позивач її матір помилялась, продаючи квартиру, нею не доведено.

Також, у рішенні суд дійшов висновку, що не є підставою для задоволення позову і посилання в ньому на те, що при оформленні спірного договору купівлі-продажу від 22.09.2016 мало місце порушення «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була чинною на момент посвідчення нотаріусом оспорюваного договору купівлі-продажу від 22.09.2016, оскільки договір купівлі-продажу квартири № 15702 від 22.07.1996 року, зареєстрований на товарній біржі, не був посвідчений нотаріально.

Укладений договір купівлі-продажу №15702 від 22.07.1996 року, зареєстрований на Одеській товарній біржі цілком відповідав вимогам закону, який був чинний на той час та недійсним вказаний договір ніким не визнавався.

Враховуючи наведене, суд у рішенні від 08.12.2021 року дійшов висновку та вважав, що позивач не довів обставини, які мають значення для справи.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 08 грудня 2021 року по справі №947/11421/21, залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 27 червня 2023 року, а відтак набрало законної сили.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

З огляду на викладене та відповідно до положення частини четвертої ст. 82 ЦПК України, суд не піддав сумніву та доказуванню вищезазначені обставини, встановлені рішенням Київського районного суду міста Одеси від 08.12.2021 року, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 27.06.2023 року по справі №947/11421/21, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві.

У даній справі, ОСОБА_7 оспорюється вчинений її матір`ю ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , договір купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №5080, за яким ОСОБА_3 відчужила ОСОБА_2 спірну квартиру АДРЕСА_1 , з підстав передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України, а саме того, що ОСОБА_3 не розуміла значення своїх дій під час його укладення.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників (частина перша статті 1 ЦК України).

Згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст. 16 ЦК України, оспорювання, зокрема визнання правочину недійсним входить до способів захисту цивільних прав та інтересів судом.

Разом з тим, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття /зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому.

Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства.

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину визначені статтею 203 ЦК України, яка регламентує зокрема у частинах 2 і 3, що особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Разом з тим, стаття 225 ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постановах Верховного Суду від 2 листопада 2021 року у справі №369/12666/15-ц (провадження № 61-13359св21), від 5 квітня 2022 року у справі № 686/4148/15-ц (провадження № 61-13566св21).

Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією викладеною Верховним Судом у постанові від 15 травня 2023 року по справі №522/9246/19.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Отже, наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, повинна бути існувати саме станом на момент вчинення оспорюваного правочину.

Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі №496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказав, що підставою для визнання правочину недійсним згідно з частиною першою статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Разом з тим, суд зазначає, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зазначений обов`язок кореспондується ч.1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Приймаючи вищевикладені положення, надаючи оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд щодо позовних вимог та заявлених підстав позову, зазначив наступне.

З поданих до суду доказів судом встановлено, що померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянка України, була документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_2 , виданим 12.08.1996 року Малиновським РВ УМВС України в Одеській області, та на момент смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , а відтак у відчуженій 22.09.2016 року нею квартирі на користь ОСОБА_2 .

Під час розгляду справи, судом за клопотанням сторін по справі були допитані свідки:

Свідок ОСОБА_8 під час надання свідчень зазначив, що проживає в цивільному шлюбі з ОСОБА_1 з 2016 року та був знайомий з її матір`ю ОСОБА_3 , яка за його свідченнями померла десь три роки тому. Свідок зазначив, що був знайомий з онуком ОСОБА_3 ОСОБА_9 , який був сином ОСОБА_1 та проживав спільно з бабусею. Також, до ОСОБА_3 приходив її син - ОСОБА_4 . За свідченнями свідка, ОСОБА_4 постійно забирав у матері грошові кошти, надавав ліки своїй матері, бажав їй смерті, а ОСОБА_3 після отримання відповідних ліків перебувала у неосудному стані. ОСОБА_4 завжди хотів віддалити сина ОСОБА_10 ОСОБА_9 від ОСОБА_3 , з посиланням на те, що він зловживав алкогольними напоями та приймав наркотичні засоби, якого бабуся полюбляла. У ОСОБА_3 , за свідченнями свідка, після перебування з сином ОСОБА_11 , який надавав матері ліки не за призначенням, виявлялися провали в пам`яті, вона забувала ключі, залишала включеним світло, їсти не могла готовити, у зв`язку з чим їсти приносила донька, ОСОБА_3 не було що їсти, оскільки її син забирав усі кошти. У ОСОБА_3 при зустрічі проявлялось марення, вона не впізнавала хто стоїть перед нею.

На запитання свідкові, ОСОБА_8 також підтвердив, що не зважаючи на повідомлене, він не здійснював дій для лікування ОСОБА_3 за наслідком надавання ОСОБА_11 ліків ОСОБА_3 , як і не звертався до правоохоронних органів з приводу дій ОСОБА_9 , оскільки вони не хотіли викликати сварок. Також свідок зазначив, що онук ОСОБА_3 ОСОБА_9 також помер через наркотичні засоби, які в свою чергу йому надавав ОСОБА_4 . Свідок підтвердив, що ОСОБА_4 був на похоронах ОСОБА_3 та пішов.

Свідок ОСОБА_12 зазначила, що була знайома з ОСОБА_3 , через знайомство з ОСОБА_13 . Свідок зазначила, що приходила до ОСОБА_3 , коли ОСОБА_14 перебувала у Польщі. Коли бачила, що з ОСОБА_3 щось відбувається недобре, пропонувала ОСОБА_1 викликати лікаря. Свідок зазначила, що у ОСОБА_3 було щось негаразд з пам`ятю, плуталась, бувало що не впізнавала, лише по голосу. Також свідок зазначила, що не пам`ятає коли це відбувалось, як і коли ОСОБА_3 померла.

Свідок ОСОБА_15 під час допиту повідомив, що був знайомий з ОСОБА_3 десь з 2010 року, оскільки разом виріс з її онуком ОСОБА_9 , який десь у 22-23 роки почав мешкати спільно з бабусею. Свідок зазначив, що часто приходив у гості де мешкала ОСОБА_3 , 5-6 разів на місяць, до її смерті в неї почав змінюватись стан, вона не впізнавала, забувала. Після смерті ОСОБА_3 , помер також її онук ОСОБА_9 , через вживання наркотичних речовин. За життя, як вказує свідок, ОСОБА_3 казала про належну їй квартиру, що мала бажання залишити її своєму онукові ОСОБА_9 та дочці ОСОБА_14 .

Свідок ОСОБА_4 під час допиту повідомив, що є сином ОСОБА_3 . Він жив в одному місці, вона в другому. Спочатку жили разом, потім вона переїхала мешкати в квартиру ОСОБА_14 , а їй в свою чергу придбала трьохкімнатну, у зв`язку з чим свою квартиру продала. ОСОБА_9 засвідчив, що він робив матері ремонт в квартирі. Також свідок повідомив, що матір спочатку склала заповіт на ім`я дочки ОСОБА_14 , а потім ОСОБА_3 не повідомила його про переїзд до квартири ОСОБА_14 . Після він допомагав матері та було усе добре, поки не стала приходити ОСОБА_3 і казати йому, що ОСОБА_14 двері не відкриває, не допомагає їй, а лише зареєструвала з нею свого сина, який в свою чергу вживав різні речовини. Свідок свідчив, що ОСОБА_14 бажала продати свою квартиру та квартиру матері, для придбання собі будинку, однак ОСОБА_3 не погодилась з такими діями. За наслідком чого, ОСОБА_3 переписала квартиру на його дружину ОСОБА_2 . Свідок підтвердив, що ОСОБА_2 є його дружиною. Свідок зазначив, що займався лікуванням матері, після інсульту, який стався десь у 2019 році. За наслідком інсульту, свідок зазначив, що у ОСОБА_3 мова не була уражена, однак була уражена координація. Свідок зазначив, що ОСОБА_3 його завжди впізнавала, лише вже перед смертю переплутувала коли казала про свого чоловіка. На питання суду, чому матір склала заповіт не на доньку, а на дружину, свідок повідомив, що оскільки ОСОБА_14 бажала продати квартиру матері для придбання собі будинку, з чим матір не була згодна. Також, з ОСОБА_3 проживав онук, який мав можливість змусити бабусю отримати у борг кошти. Він свідок, декілька разів на місяць відвідував матір та допомагав їй. Свідок підтвердив, що був присутній коли матір подарувала квартиру його дружині, що мало місце у 2016 році. На запитання суду, свідок зазначив, що на той час ОСОБА_3 повністю розуміла значення своїх дій. Свідок підтвердив, що про дії матері, ОСОБА_1 він не сповіщав. Свідок зазначив, що у ОСОБА_3 не було жодних травм, а вона сама вважала що в неї хворе серце. За наслідком чого, він два рази викликав швидку і робили кардіограму, однак лікарі повідомляли, що у неї з серцем все гаразд. Також, свідок підтвердив, що ОСОБА_3 лікувалась в лікарні, коли в неї були ниркові коліки. Свідок засвідчив, що вже у нотаріуса на зустрічі було прийнято оформити угоду щодо квартири, як договір купівлі-продажу, оскільки так було легше здійснити ці дії, на чому в свою чергу наполягала особисто ОСОБА_3 . Також свідок підтвердив, що за даною угодою, грошові кошти не передавались, однак він зі своєю сім`єю багато допомагав фінансово матері.

Свідок ОСОБА_2 повідомила, що є дружиною сина ОСОБА_3 - ОСОБА_9 . Повідомила, що стан здоров`я ОСОБА_3 був задовільний, вона приходила до свідка на роботу, майже кожен день та вмовляла на прийняття її квартири, з підстав наявних побоювань, що квартиру забере її дочка ОСОБА_14 , яка бажала продати цю квартири для придбання собі будинку. Свідок підтвердила, що ОСОБА_3 мешкала спільно з онуком ОСОБА_9 , який вживав наркотичні речовини та його вигнала матір ОСОБА_14 . Також, свідок повідомила, що ОСОБА_3 скаржилась на ОСОБА_1 , яка не розмовляла з нею та не допомагала їй. Свідок свідчила, що за ОСОБА_3 доглядав її син ОСОБА_4 , який придбавав ліки, доглядав за нею. Також підтвердила, що ОСОБА_3 дійсно лікувалась у лікарні, з підстав скарг на нирки, що мало місце до подій з укладення оспорюваного правочину (2014, 2016 роки). Свідок підтвердила, що спірну квартиру, ОСОБА_3 переоформила на неї за договором купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3 грошові кошти не передавались, однак вони витратили багато коштів на її лікування та догляд.

Свідок ОСОБА_16 під час допиту повідомила, що знала ОСОБА_3 , оскільки працювала з ОСОБА_17 поруч та перебували у дружніх робочих стосунках. Свідок підтвердила, що ОСОБА_3 приходила до ОСОБА_14 на роботу, що мало місце десь років 7-8 тому, та коли вони спілкувались, вона ОСОБА_16 була поруч і свідком цих розмов. Свідок засвідчила, що ОСОБА_3 пропонувала ОСОБА_14 оформити на себе квартиру. ОСОБА_3 перебувала у абсолютно нормальному, адекватному стані, була симпатичною людиною, розказувала жарти, за наслідком чого усі сміялися. Свідок зазначала, що під час зустрічей ОСОБА_14 з ОСОБА_3 , остання її вмовляла отримати і оформити на себе її квартиру, що відбувалось майже на протязі року.

Свідок ОСОБА_18 під час допиту повідомила, що була знайома з ОСОБА_3 , оскільки вона приходила на роботу до ОСОБА_19 , та є матір`ю чоловіка ОСОБА_14 ОСОБА_9 . Свідок підтвердила, що працювала з ОСОБА_14 спільно біля 30 років. ОСОБА_3 приходила до ОСОБА_14 раз, два рази на тиждень, щось приносила, щось просила, в них були нормальні сімейні стосунки. Свідок зазначила, що ОСОБА_3 , перебувала у нормальному стані, розмовляла. ОСОБА_9 передавав матері рибу, їжу. Дані обставини, за твердженнями свідка, мали місце у 2015, 2016 роках. Свідок підтвердила, що чула, як ОСОБА_3 просила ОСОБА_14 оформити на себе її квартиру, оскільки вона дочці своєї вже щось дала, а сина нічого, треба дати.

Досліджуючи вищевказані пояснення свідків, судом першої інстанції вмотивовано встановлено, що свідчення вказаних осіб містять суперечності з приводу емоційного, психологічного та психічного стану ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , за наслідком чого не приймаються як належні докази доведення неспроможності ОСОБА_3 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Також під час розгляду справи, позивачкою було надано оригінал медичної карти амбулаторного хворого, заведеної у КУ Поліклініка №20 відносно ОСОБА_3 .

У відповідності до вказаної картки вбачається, що за наслідком звернення (огляду) ОСОБА_3 здійснені медичні записи, які датовані листопадом 2008 року, груднем 2008 року, липнем 2009 року, 16.03.2012 року, 18.09.2012 року, 22.04.2013 року, 24.04.2013 року, 03.05.2013 року, 10.05.2013 року, 24.05.2013 року, 23.10.2018 року, 04.10.2019 року, 06.11.2019 року, 11.11.2019 року, 14.11.2019 року.

З вказаної медичної карти амбулаторного хворого відсутні будь-які висновки та діагнози за наслідком психіатричного та психологічного стану ОСОБА_3 та висновки про неможливість останньою розуміти значення своїх дій та керувати в ними у період вчинення спірного правочину, що мало місце 22.09.2016 року.

Будь-яких інших доказів на підтвердження стану ОСОБА_3 та підтвердження, що остання в момент укладення оспорюваного правочину 22.09.2016 року не розуміла значення своїх дій та не мала можливості керувати ними, сторонами по справі до суду не надано, як і доказів що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 перебувала на будь-якому психіатричному обліку чи зверталась з відповідними скаргами до спеціалістів.

Стосовно встановлення психічного стану ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , та її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент укладення спірного правочину договору купівлі-продажу від 22.09.2016 року, за р.№5080, суд першої інстанції правильно зазначав, що не володіє відповідною кваліфікацією, яка є іншої ніж право.

Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 року №09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що правила статті 225 ЦК (435-15) поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК (1618-15) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Також, у відповідності до відповідно до ч.1 ст.105 ЦПК України, якщо у справі необхідно встановити зокрема психічний стан особи є обов`язковим призначення судом відповідної експертизи.

Крім того, суд першої інстанції правильно зазначив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України.

Враховуючи вищевикладені положення законодавства, предмет спору в цій справі, заявлених сторонами по справі вимог та заперечень, з огляду на те, що в цій справі підлягає встановленню психічний стан ОСОБА_20 , а саме факт абсолютної неспроможності ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент укладення спірного договору купівлі-продажу від 22.09.2016 за р.№5080, а у відповідності до положень ст. 105 ЦПК України, передбачено обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи з приводу психічного стану особи, судом під час розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою суду від 07.09.2023 року було призначено проведення судової посмертної психолого-психіатричної експертизи, проведення якої доручено експертам Одеської філії судово-психіатричних експертиз державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України», на вирішення яких поставлені наступні питання:

1. Які індивідуально-психологічні особливості мала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент укладення (підписання) договору купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080?

2. Чи страждала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на захворювання, які могли впливати на усвідомлення нею значення своїх дій або керування ними станом на момент укладення (підписання) договору купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080 ?

3. Чи могли захворювання, якими страждала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , з урахуванням її індивідуально-психологічних особливостей, призвести до неможливості усвідомлення нею значення своїх дій або керування ними станом на момент укладення (підписання) договору купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080 ?

4. Чи була здатна страждала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 22 вересня 2016 року, з урахуванням її індивідуально-психологічних особливостей та наявних в неї захворювань та стану здоров`я, повною мірою, вільно та усвідомлено приймати рішення станом на момент укладення (підписання) договору купівлі-продажу квартири від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080 ?

5. Чи могла ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , під час складання спірного договору купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080, а саме 22 вересня 2016 року, усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними ?

Дана ухвала суду не оспорювалась сторонами по справі та набрала законної сили.

Однак, як вбачається, 02 лютого 2024 року на електронну адресу суду надійшов лист з експертної установи від 01.02.2024 року за вих. №633 щодо попередньої оплати експертизи на суму 77803,20 грн разом з реквізитами для її оплати. Одночасно у листі експертною установою зазначено, що екпертиза буде прийнята до провадження після перерахування вказаної у листі суми.

Копія вищевказаного листа була скерована на адресу ОСОБА_1 , який остання отримала 02.04.2024 року, що підтверджується її підписом на наявному в матеріалах справи рекомендованому повідомленні про отримання поштового відправлення.

12 червня 2024 року до суду надійшло повідомлення експерта від 31.05.2024 за вих. №1018, про не сплату ОСОБА_1 грошових коштів за проведення судової посмертної психолого-психіатричної експертизи, за наслідком чого матеріали цивільної справи, разом з наданою експертам медичною документацією, повернуті до суду без проведення судової посмертної психолого-психіатричної експертизи, призначеної ухвалою суду від 07.09.2023 року.

Також суд першої інстанції зазначив, що в підготовчому судовому засіданні, яке відбулось 10 липня 2024 року, позивачкою було підтверджено про несплату рахунку за проведення вказаної експертизи та відсутності наміру на вчинення цих дій.

Судом першої інстанції вмотивовано враховано, що в ухвалі суду від 07 липня 2023 року, судом роз`яснювалось учасникам справи, у тому числі позивачеві, наслідки ухилення від участі в проведенні експертизи, які передбачені ст. 109 ЦПК України, відповідно до якої у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Приймаючи викладене в цілому, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що судова посмертна психолого-психіатрична експертиза, призначена ухвалою суду від 07.09.2023 року за клопотанням сторони позивача, не проведена за наслідком бездіяльності та дій сторони позивача ОСОБА_1 .

Будь-яких інших доказів для встановлення психолого-психіатричного стану ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 станом на період укладення спірного правочину, матеріали справи не містять.

Разом з тим, суд зазначив, що у відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Зазначений обов`язок кореспондується ч.1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Приймаючи вищевикладене в цілому, суд вважає, що позивачкою в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України не підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми докази, що ОСОБА_3 у момент укладення договору купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080, не могла розуміти значення своїх дій та не могли можливості керувати ними, за наслідком чого суд вважає відсутніми правові підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним з підстав передбачених ч.1 ст. 225 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно вказав, що як зазначено вище, звернення до суду з позовом та обрання способу захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним - це безумовне право особи, визначене законом. Разом із цим, кожна сторона повинна довести обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог (частина перша статті 81 ЦПК України).

Однак, позивачка в цій справі не виконала обов`язок з доведення заявлених вимог належними доказами.

Таким чином, у відповідності до положень ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, та у відповідності до ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, тому суд першої інстанції дійшов вмотивованого висновку, що ОСОБА_1 не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами наявності підстав для визнання договору купівлі-продажу від 22 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстрованого в реєстрі за №5080, недійсним, а тому відсутні підстави для задоволення позову в цій частині вимог.

Щодо вимоги позивачки про скасування державної реєстрації права власності, суд першої інстанції правильно зазначив наступне.

Частиною 1 статті 188 ЦПК України передбачено, що в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги).

За своїм процесуальним призначенням інститут об`єднання позовних вимог забезпечує правильність і одностайність розгляду та вирішення окремих позовних вимог, які можуть бути розглянуті як самостійні справи, але об`єднуються однорідністю вимог, тобто вимог, які випливають з одних і тих же правовідносин.

Таким чином, нормою процесуального права закріплене право позивача об`єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.

Однорідними позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов`язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

При цьому, об`єднання позовних вимог може мати негативні наслідки. Сумісний розгляд декількох вимог, навіть тісно пов`язаних і однорідних, розширює предмет доказування у справі, збільшує коло учасників процесу, ускладнює розгляд та вирішення справи. Об`єднання позовів є правом, а не обов`язком суду.

Приймаючи, що позивачем в обґрунтування вимоги про скасування державної реєстрації права власності, здійснено посилання на наслідки розгляду вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд доходить до висновку про належність вищевказаної вимоги до похідної, задоволення якої залежить від задоволення первісної позовної вимоги про визнання правочину недійсним.

За наслідком чого, оскільки судом у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовлено, суд дійшов правильного висновку також про необґрунтованість вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно за відповідачем.

Крім того, як вбачається, дану вимогу позивачем заявлено відносно об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 , щодо якого взагалі не надано жодного доказу, у тому числі на підтвердження його реєстрації на праві власності за відповідачем, порушенням цим об`єктом права та інтереси позивача, враховуючи, що спірним об`єктом нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу від 22.09.2016 року є квартира АДРЕСА_1 , що не є тотожним об`єктом нерухомого майна заявленим позивачем у вимозі про скасування державної реєстрації права власності, що додатково свідчить про безпідставність даної позовної вимоги позивача.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом також було враховано, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Поряд з цим, Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи докази у справі та вимоги закону, суд першої інстанції правильно вважав, що у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Іллічова Наталія Артемівна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна, слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції проігноровано заяву про зупинення провадження, то колегія суддів звертає увагу на те, що судом першої інстанції дана заява розглянута у судовому засіданні, яке відбулось 29 вересня 2024 року, що підтверджується протоколом судового засідання (т.2, а.с. 221).

Також апеляційний суд зауважує, що у цивільній справі №947/9759/22 позов був поданий щодо позовних вимог про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, а не визначення її спадкоємцем померлої ОСОБА_3 .

Колегія суддів зазначає, що на момент призначення судової посмертної психолого-психіатричної експертизи ОСОБА_1 була процесуальним правонаступником ОСОБА_20 , на неї було покладено обов`язки щодо оплати призначеної експертизи, однак цього нею не було здійснено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Повний текст судового рішення.

Згідно із ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.

Суддя-учасник колегії Комлева О.С. з 09 по 13 червня 2025 року перебувала на лікарняному, що підтверджується довідкою відділу кадрової роботи та управління персоналом.

Повний текст судового рішення складено 16 червня 2025 року.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 червня 2025 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева