Справа № 473/2967/25
У х в а л а

іменем України

"12" червня 2025 р. суддя Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області Булкат М.С., дослідивши матеріали цивільної справи за скаргою ОСОБА_1 неправомірні дії державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про арешт майна боржниці та постанову державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про арешт майна,

ВСТАНОВИВ:

09 червня 2025 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про арешт майна боржниці та постанову державного виконавця Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про арешт майна.

Дослідивши матеріали скарги, суддя встановив, що скарга подана без додержання вимог, викладених у ст. 175 ЦПК України.

Так, на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Вознесенського міськрайонного управління юстиції перебувало виконавче провадження № 9876249 за виконавчим листом виданим Вознесенським міськрайонним судом від 27 серпня 2008 року у справі № 2-1245 про стягнення з неї солідарно з іншими боржниками на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» боргу в сумі 31354.24 грн.

05 листопада 2008 року головним державним виконавцем Кирко А.Г. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА № 137554 від 12 листопада 2008 року.

25 травня 2009 року головним державним виконавцем Кирко А.Г. виконавче провадження завершено та виконавчий лист повернуто стягувачу, однак арешт так і не було знято.

Як вбачається з відповіді начальника відділу Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на заяву від 29 травня 2025 року ОСОБА_3 , виконавче провадження завершено на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у старій редакції), а саме: виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Станом на 31 липня 2024 року виконавчі листи про стягнення боргу не надходили. Повторно виконавчі провадження не відкривалися.

Постанову про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження АА № 137554 від 12 листопада 2008 року не скасовано.

Звертаючись до суду зі Скаргою, ОСОБА_4 , в обгрунтування порушення її прав, посилалася на те, що їй на праві власності належить квартира, на яку постановою державного виконавця накладено арешт. Скаржник зазначала, що державний виконавець повернув виконавчий лист стягувачу, проте арешт з майна не зняв.

Згідно частини 1 статті 4 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV) (у редакції, чинній на час прийняття державним виконавцем постанови про арешт майна боржника) заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до пункту 5 частини 3 статті 5 Закону № 606-XIV державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до частин 1-4 статті 55 Закону № 606-XIV арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом:

винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, якою накладається арешт на майно боржника та оголошується заборона на його відчуження; винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні в банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Державним виконавцем за постановою про відкриття виконавчого провадження або за постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження може бути накладений арешт у межах суми стягнення за виконавчими документами з урахуванням витрат, пов`язаних з проведенням виконавчих дій на виконання на все майно боржника або на окремо визначене майно боржника. У разі потреби постанова, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, надсилається державним виконавцем до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Так, у постанові Верховного Суду від 24 травня 2021 року в справі № 712/12136/18 викладено висновок про те, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій, визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та іншими законами та нормативно-правовими актами.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

За таких обставин суд дійшов висновку що, скаржник не підтвердив належними доказами, що рішення суду, яким накладено арешт на майно скаржника, який є боржником у виконавчому провадженні, є виконаним.

Повернення державним виконавцем виконавчого листа стягувачу не є належним виконанням рішення. Законодавством України не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження та в такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом установлених законом строків. Такого висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) про оскарження бездіяльності державного виконавця щодо незняття арешту з майна при поверненні виконавчого документа стягувачу.

Водночас ВП ВС звертає увагу, що у Законі України «Про виконавче провадження» передбачено випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно з поверненням виконавчого документа стягувачу (ч. 3 ст. 37 Закону). Доказів, підтверджуючих такий випадок у Скарзі не зазначено і суду не надано.

Виписку з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про погашення боргу у сумі 31354.24 грн з метою забезпечення виконання рішення суду не надано.

Крім того, Скарга не містить постанови про накладення арешту, про відкриття виконавчого провадження та про повернення виконавчого листа стягувачу.

Вказані в ухвалі недоліки позбавляють суд можливості відкрити провадження за цією справою та призначити її до розгляду.

Тому, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що скарга подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Таким чином, скаржниці в п`ятиденний строк з моменту отримання копії ухвали слід усунути недоліки.

Керуючись ст.ст. 185, 258-260 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ :

Скаргу ОСОБА_1 щодо незаконної бездіяльності Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області щодо не зняття (скасування) арешту з нерухомого майна боржниці, накладеному у виконавчому провадженні № 9876249 - залишити без руху, надавши заявниці строк для усунення вказаних недоліків п`ять днів з дня вручення копії ухвали про залишення скарги без руху.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Суддя: М.С. Булкат