Номер провадження: 22-ц/813/3624/25
Справа № 502/1922/23
Головуючий у першій інстанції Балан М.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.05.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня» на рішення Кілійськгого районного суду Одеської області від 29 листопада 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня» про стягнення нарахованого середньомісячного заробітку,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року до Кілійського районного суду Одеської області надійшов позов ОСОБА_1 , підписаний її представником ОСОБА_2 до Комунального некомерційного підприємства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська центральна лікарня» про стягнення нарахованого середньомісячного заробітку.

На обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_3 , 01 жовтня 2015 року була прийнята на посаду медичної сестри на підставі Наказу № 148 від 01.10.15 р. У листопаді 2019 року у зв`язку з прийняттям на військову службу на три роки за контрактом зі збереженням місця роботи та середнього заробітку була увільнена, згідно Наказу № 197-к від 07.11.2019 року. За виконання посадових обов`язків позивачу нараховувалася заробітна плата, розмір та періодичність виплат заробітної плати наведений у Виписці за контрактом у період з 11.12.2015 28.12.2019 р. Середньомісячна заробітна плата наприкінці 2019 року складала 3666, 68 гривень.

19.07.2022 року наказом № 117/к/т було припинено збереження середнього заробітку позивачу.

Таким чином, невиплачена заробітна плата у період з січня 2020 року по липень 2022 року складає середньомісячну заробітну плату за 30 повних місяців та 18 календарних днів липня 2022 року.

Починаючи з 07.01.2017 року у ч. 3 ст. 119 КЗпП чітко прописано, що місце роботи, посаду й середній заробіток зберігають у разі прийняття на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту, під час дії особливого періоду до його закінчення чи до дня фактичного звільнення. Тому незалежно від того, продовжено дію контракту чи укладено новий контракт, середній заробіток зберігають за місцем роботи працівника. Зі змісту ч. 3 ст. 119 КЗпП випливає, що гарантії щодо збереження місця роботи, посади, середнього заробітку поширюються на всіх без винятку працівників, зокрема сумісників, незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором. Право на зазначені гарантії виникає у зв`язку з настанням юридичного факту залучення до виконання обов`язків, передбачених Законом про військовий обов`язок, на особливий період. Отже, якщо військовослужбовця не звільняли з військової строкової служби, але він уклав контракт на військову службу, за ним продовжують зберігати попередній середній заробіток за місцем роботи (лист Мінсоцполітики від 07.07.2016 р. № 888/13/84-16). У зв`язку з набранням чинності 19 липня 2022 року Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України, відповідно до яких скасована вимога до роботодавців в частині збереження середнього заробітку за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Також слід зазначити, що починаючи з дати набуття чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (з 19.07.2022) роботодавець зберігає за таким працівником, який проходить службу, місце роботи і посаду. Середній заробіток має бути виплачений такому працівнику по 18.07.2022 включно, у найближчий строк, установлений для виплати заробітної плати (ст. 115 КЗпП).

На теперішній час, позивачу не нараховано та не виплачено середньомісячний заробіток, з моменту увільнення від роботи - 07.11.2019 року та до моменту скасування вимог до роботодавців в частині збереження середнього заробітку за працівниками, призваними на строкову військову службу за контрактом (18.07.2022 р.), що становить 112 129, 44 гривень.

На підставі вищезазначеного, позивач просить суд:

- стягнути з Комунального некомерційного підприємства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня (код юридичної особи 42489785. Юридична адреса: 65600, Одеська обл., м. Ізмаїл, пл. Незалежності, 68) суму нарахованої у період з листопада 2019 року по липень 2022 рік та не виплаченої середньомісячної заробітної плати у розмірі 112 129, 44 гривень.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 29 листопада 2024 року позов задоволено

Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня (Код юридичної особи 42489785. Юридична адреса: 65600, Одеська обл., м. Ізмаїл, пл. Незалежності, 68) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , суму нарахованої у період з листопада 2019 року по липень 2022 року та не виплаченої до сьогодні середньомісячної заробітної плати у розмірі 112 129,44 гривні та 1121,29 гривень судового збору, а також витрати на правову допомогу в розмірі 5000,00 гривень, всього - 118250,73 гривень.

Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, Комунальне некомерційне підприємство Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення Кілійськгого районного суду Одеської області від 29 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції було порушено норми процесуального права, у вигляді прийняття позовної заяви яка не відповідає вимогам ЦПК України, не враховано вимоги ч. 3 ст. 274 ЦПК України при відкритті провадження судом, порушено вимоги щодо строку розгляду справи з моменту відкриття провадження, в порушення ч. 1 ст. 49 ЦПК України суд не розглянув клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, не прийняв до уваги та не зазначив жодну норму Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", на яку відсилається ст. 119 КЗпП України, а саме статті 25 зазначеного вище Закону, текст якої в редакціях з 01.01.2019 року по 17.08.2022 року не змінювався, 18.07.2024 року представником позивача було надіслано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів, які можуть вплинути на розгляд справи по суті, яке було зареєстроване, але судом воно не було розглянуто взагалі, в своєму рішенні суд постановляє наступне: «Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць», проте в позовній заяві відсутня вимога щодо негайного виконання рішення суду, надані відповідачем докази не були досліджені та прийняті до уваги, вважаємо, що суд не виконав вимоги зазначеної вище статті та перевищив свою компетенцію. Як на підставу порушення судом норм матеріального права, вказує що у рішенні суд зазначає «Стягнути з Комунального некомерційного підприємства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня» ... та 1121,29 судового збору, .. ». В позовній заяві, яка була отримана КНПТ ІМР ПР ОО «Ізмаїльська міська центральна лікарня» зазначений судовий збір в розмірі 908,00 гри, при цьому копію квитанції про сплату позивачем судового збору до копії позовної зави, направленої відповідачеві, додано не було. Заяв щодо зміни або уточнення позовних вимог від позивача до КНП ІМР ІР ОО «Ізмаїльська міська центральна лікарня» не надходило. Тому збільшення суми судового збору вважаємо безпідставним.

Будучи в розумінні ст.ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи на 20.05.2025 року о 14:00 годині, ОСОБА_3 не з`явилась, причини неявки не повідомила, про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не клопотала, заяв про відкладення розгляду справи не подавала.

Присутня в судовому засіданні суду апеляційної інстанції в режимі відеоконференції представник Комунального некомерційного підприємства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня» - Мога Тетяна Сергіївна не заперечувала проти розгляду за фактичної явки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Відповідно до висновків Верховного Суду по справі №361/8331/18 - якщо учасники процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи розумні строки розгляду апеляційної скарги на рішення суду, усвідомленість сторін по справі про розгляд справи та відсутності від них клопотань про відкладення судового засідання, колегія суддів не бачить перешкод для розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня» про стягнення нарахованого середньомісячного заробітку, суд першої інстанції виходив з того, що позивач перебуває з відповідачем у трудових відносинах і має право на оплату праці. При цьому до його увільнення від обов`язків у зв`язку з призовом на військову службу вона мала право на заробітну плату, а з того часу і до 19.07.2022 року - на отримання середнього заробітку. З 19.07.2022 року таке право у позивача відсутнє.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається.

Відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_2 , заповненої 01.10.2015 року відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 вбачається, що:

- наказом № 148 від 01.10.2015 року, ОСОБА_4 прийнято на посаду сестри медичної амбулаторного відділення анестезіології КУ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» тимчасово;

- наказом № 159-к від 31.10.2017 року позивача переведено на посаду сестри медичної анестезії відділення анестезіології.

07.11.2019 року на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу, укладеного між начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_3 добровільно вступила на військову службу за контрактом і взяла на себе зобов`язання: протягом дії Контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту, проходити військову службу на посадах осіб сержантського і старшинського складу. Вказаний контракт є строковим та укладався відповідно до строків, установлених законодавством за погодженням сторін на три (3) роки, 07.11.2019 року по 06.11.2022 року.

30.08.2022 року на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу, укладеного між начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_3 добровільно вступила на військову службу за контрактом і взяла на себе зобов`язання: протягом дії Контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту, проходити військову службу на посадах осіб сержантського і старшинського складу з 07.11.2022 року. Вказаний контракт є строковим та укладається строком на 1 рік.

Відповідно до повідомлення Адміністрації Прикордонної служби України за вих. № 116-4299/0/6-21-вих від 01.03.2021 року, направленого Комунальному некомерційному підприємству Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області вбачається, що згідно частини 2 статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України. Статтею 119 Кодексу законів про працю України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі, шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову, /а. с. 95/.

Згідно листа Комунального некомерційного підприємства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області за вих. № 01/08-504 від 17.06.2021 року вбачається, що на виконання припису від 05.02.2021 року, щодо забезпечення відшкодування з Держбюджету України нарахованої суми грошового забезпечення військовослужбовцям, між тим на даний час скасований Порядок здійснення компенсації з бюджету пільгових виплат військовослужбовцям, які стали предметом припису. У такій ситуації, підприємство до законодавчого врегулювання даного питання не може у повному обсязі виконувати вимоги ст. 119 КзПП України з об`єктивних обставин, /а. с. 47/.

Листом за вих. № 01/03-444 від 31.05.2021 року Комунального некомерційного підприємства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області направленого Міністру соціальної політики України вбачається, що вказаний заклад звернувся з метою надання законного обгрунтування для виплати лікарнею середнього заробітку працівникам, призваним з лікарні на строкову військову службу та саме який орган повинен забезпечити відшкодування нарахованої суми грошового забезпечення, /а. с. 50-51/.

Відповідно до повідомлення Комунального некомерційного підприємства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня» за вих. № 01/10-468 від 13.06.2023 року вбачається, на заяву ОСОБА_1 від 02.06.2023 року повідомляється, що місцевим бюджетом та договорами з Національною службою здоров`я України, за яким відшкодовуються витрати на надання медичної допомоги населенню за Програмою медичних гарантій з 01.04.2020 року, відповідно до Закону України «Про державні фінансові гарантії медичного обслуговування населення», не передбачені виплати середньомісячної заробітної плати особам з числа працівників закладів охорони здоров`я, які уклали контракт на військову службу, також те, що механізм відшкодування роботодавцем середньомісячної заробітної плати за таких працівників на законодавчому рівні відсутній, станом на 12.06.2023 року, правові підстави для здійснення таких виплат відсутні, /а.с.19/.

Згідно довідки за вих. № 12/710 від 24.11.2023 року, виданої Військовою частиною НОМЕР_3 Державної прикордонної служби України вбачається, що ОСОБА_3 дійсно проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_3 АДРЕСА_1 Державної прикордонної служби України з 07.11.2019 року (наказ командира від 07.11.2019 року № 511-ОС) по теперішній час. Укладені контракти: - 07.11.2019 року прийнята на військову службу за контрактом на 3 роки; - з 07.11.2022 року продовжено військову службу за новим контрактом, строком на 1 рік; - з 07.11.2023 року продовжено військову службу за новим контрактом строком на 3 роки, /а. с. 94/.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.

Згідно зі ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 1 ст. 9 ЦК України передбачено, що положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає:підготовку громадян до військової служби;приписку до призовних дільниць;прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу;проходження військової служби;виконання військового обов`язку в запасі;проходження служби у військовому резерві;отримання правил військового обліку.

Згідно з ч.2 ст. 39 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» (редакція на момент виникнення правовідносин) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Частиною 3 статті 119 Кодексу законів про працю України (КЗпП) (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Відповідно до листа Міністерства оборони України «Щодо особливого періоду» від 1 жовтня 2015 р. № 322/2/8417 з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. Враховуючи зазначене, на даний час в Україні діє особливий період.

Згідно зі ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 серпня 2020 року у справі №813/402/17 «аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що громадяни України, призвані на строкову військову службу під час особливого періоду, користувалися передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП гарантіями щодо збереження місця роботи та середньомісячного заробітку. Вирішуючи питання щодо темпоральних меж дії особливого періоду в розумінні Закону № 3543-XII, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що за змістом наведених визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу».

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин строком на 30 діб. У подальшому воєнний стан неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.

Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», який набрав чинності з 19 липня 2022 року, внесено зміни та у частині третій статті 119 КЗпП слова "зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток" замінити словами "зберігаються місце роботи і посада".

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12 вересня 2023 року у справі № 210/4194/22 та постанові від 14 вересня 2023 року у справі № 210/4198/22,«із набранням чинності Закону № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участі працівників призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади. Відтак, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набранням чинності цим Законом (18 липня 2022 року). З 19 липня2022 року правові підстави для збереження середнього заробітку за таким працівником відсутні».

Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі № 753/12209/22 вказав, що «при цьому не можуть бути підставою для скасування оскаржених судових рішень доводи касаційної скарги про те, що припинення збереження (виплати) середнього заробітку не узгоджується з принципами верховенства права та правової визначеності відповідними діючими правовими нормами та судовою практикою, оскільки з часу набрання чинності Законом № 2352-ІХ раніше існуючі трудові правовідносини осіб, які призвані на військову службу, повинні бути приведені у відповідність із новим юридичним регулюванням. У зв`язку з цим із 19 липня 2022 року за такими особами не зберігається середній заробіток за місцем роботи на час проходження ними військової служби. Натомість їм виплачується грошове забезпечення військовослужбовця в установленому законом розмірі. Доводи касаційної скарги про незастосування до спірних правовідносин частини третьої статті 119 КЗпП України в редакції, що діяла станом на 24 лютого 2022 року, колегія суддів відхиляє. Так, згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України від13 травня 1997 року №1-зп, від 09 лютого 1999 року №1-рп/99, від05 квітня 2001 року №3-рп/2001, від 13 березня 2012 року №6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до певного юридичного факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом».

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_2 , наказом № 148 від 01.10.2015 року, прийнято на посаду сестри медичної амбулаторного відділення анестезіології КУ «Ізмаїльська міська центральна лікарня» тимчасово; наказом № 159-к від 31.10.2017 року позивача переведено на посаду сестри медичної анестезії відділення анестезіології.

Згідно з наказом № 197 к від 07.11.2019 року ОСОБА_3 була увільнена у зв`язку з прийняттям на військову службу на три роки зі збереженням місця роботи й середнього заробітку.

07.11.2019 року на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу, укладеного між начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_3 добровільно вступила на військову службу за контрактом і взяла на себе зобов`язання: протягом дії Контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту, проходити військову службу на посадах осіб сержантського і старшинського складу. Вказаний контракт є строковим та укладався відповідно до строків, установлених законодавством за погодженням сторін на три (3) роки, 07.11.2019 року по 06.11.2022 року.

30.08.2022 року на підставі контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України на посадах осіб сержантського і старшинського складу, укладеного між начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 вбачається, що ОСОБА_3 добровільно вступила на військову службу за контрактом і взяла на себе зобов`язання: протягом дії Контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту, проходити військову службу на посадах осіб сержантського і старшинського складу з 07.11.2022 року. Вказаний контракт є строковим та укладається строком на 1 рік.

Згідно наданої виписки за контраком у період з 11.12.2015 року по 28.12.2019 року, позивачу нараховувалась заробітна плата. Проте, починаючи з січня 2020 року по липень 2022 року було припинено збереження середнього заробітку, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України в частині збереження за позивачем ОСОБА_5 середнього заробітку на час перебування на військовій службі поширювалися на неї до 19 липня 2022 року, тобто до дня набрання чинності Законом № 2352-ІХ. А починаючи з 19 липня 2022 року відповідач Комунальне некомерційне підприємство Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня»не має обов`язку зберігати за позивачем середній заробіток.

Крім того, необхідно звернути увагу, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не містить посилань на застосування його положень лише щодо осіб, які призвані на військову службу після набрання ним чинності.

Отже, підсумовуючи наведене та враховуючи, що починаючи з 19 липня 2022 року частиною 3 статті 119 КЗпП України вже не передбачено збереження за працівниками прийнятими на військову службу середнього заробітку на підприємстві, а передбачено лише збереження місця роботи, посади.

Отже, середній заробіток з моменту увільнення підлягає стягненню за період з 07 листопада 2019 року по 19 липня 2022 року.

Статтею 27 Закону № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Якщо середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок суми нарахованої у період з листопада 2019 року по липень 2022 року не виплаченої середньомісячної заробітної плати у розмірі 112129,44 гривні, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо його правильності, та стягненні з відповідача.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідач не надав жодних доказів на спростування вищенаведених обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог про стягнення середнього заробітку, надавши на підтвердження цих обставин належні докази.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що в позовній заяві, яка була отримана КНПТ ІМР ПР ОО «Ізмаїльська міська центральна лікарня» зазначений судовий збір в розмірі 908,00 гри, проте судом першої інстанції стягнуто у більшому розмірі, не підтверджуються матеріалами справи, оскільки згідно квитанції АТ КБ «Приватбанк» від 18.09.2023 року позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1121,29 грн., а тому на підставі п. 1 ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України здійснено перерозподіл судових витрат та покладено обов`язок щодо відшкодування судового збору на відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що в своєму рішенні суд вказав наступне: «Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за один місяць», проте в позовній заяві відсутня вимога щодо негайного виконання рішення суду, надані відповідачем докази не були досліджені та прийняті до уваги, вважаємо, що суд не виконав вимоги зазначеної вище статті та перевищив свою компетенцію, є необґрунтовані, оскільки на підставі ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга не містить доводів незаконності оскаржуваного рішення в частині стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим у вказаній частині рішення суду першої інстанції не переглядається.

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області «Ізмаїльська міська центральна лікарня» - залишити без задоволення.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 29 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 06.06.2025 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова