Справа № 464/5111/24 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І.
Провадження № 22-ц/811/475/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритом судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 січня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав, -

встановив:

У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що відповідачка, шлюб з якою розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17.04.2012, є матір`ю ОСОБА_4 . З 2010 року сторони проживають окремо, спілкування майже не підтримують. З цього часу відповідачка займається своїм життям та злісно ухиляється від виконання батьківських обов`язків, а саме: зовсім не бачиться з сином та не виявляє такого бажання, не вітає його з днем народження та не передає подарунків, не виявляє жодного інтересу до життя дитини, не надає будь-якої фінансової допомоги, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя.

31.05.2024 позивач звернувся до Сихівського районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування щодо надання висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_4 . Однак отримав письмову відповідь про необхідність звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб: Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав - відмовлено.

Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити своє ставлення до виховання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покладено на Сихівську районну адміністрацію Львівської міської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків щодо неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , вважає незаконним та таким, що порушує норми матеріального та процесуального права, що стало причиною не обгрунтованості судового рішення.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги покликається на те, що відповідачка ОСОБА_3 злісно ухиляється від виконання своїх батьківських/материнських обов`язків, а саме вона не бачиться з сином та не виявляє такого бажання, не вітає його з днем народження, не передає подарунків та взагалі не виявляє жодного інтересу до життя дитини, не надає будь якої фінансової допомоги, тобто свідомо ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків.

Зазначає, що дитина проживає разом з батьком ОСОБА_1 , що підтверджується відповідними актами.

Висновком Сихівської РА ЛМР від 15.11.2024 комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки мама самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про духовний та фізичний розвиток сина, не цікавиться його життям тривалий час (14 років), здоров`ям, навчанням та майбутнім, матеріально не забезпечує.

Однак, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги вказаний висновок. Не врахував, що відповідчка знаючи, що по відношенню до неї розглядається питання щодо можливості/доцільності позбавлення батьківських прав, не виявила жодного бажання це виправити. Крім цього, не виявила бажання взяти участь у засіданні комісії у справах дітей навіть в режимі онлайну, що в свою чергу свідчить лише про байдужість по відношенню до свого сина та умисне ухилення від виконання будь-яких, покладених на неї законодавством батьківських обов`язків. При цьому, відповідачка в категоричній формі відмовилась пояснити таку поведінку та ставлення до сина.

Звертає увагу, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна бути справедлива рівновага, дотримуючись якої особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Крім того, вказує на те, що суд неправильно трактує мету позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , оскільки в даному випадку мова йде не лише про виїзд за кордон, а про безпосередній захист інтересів дитини, оскільки позбавлення батьківських прав це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини.

Вважає, що при вирішенні цього спору необхідно виходити з інтересів неповнолітнього ОСОБА_4 .

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 лютого 2025 року та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, позбавивши ОСОБА_3 батьківських прав відноно неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву не перешкоджає перегляду судового рішення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, в обґрунтування надали пояснення, аналогічні доводам скарги.

Іншій учасники справи відповідачка ОСОБА_3 , представники третіх осіб Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи з такого.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено, що відповідачка ОСОБА_3 злісно ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. При цьому, застосування щодо відповідачки відповідних заходів попередження та впливу не встановлено. На переконання суду, позбавлення батьківських прав матері щодо неповнолітнього сина з метою виїзду останнього на навчання за кордон без згоди матері, розірвання сімейних зв`язків з матір`ю за інших встановлених судом обставин, не є виправданим та метою такого позову не є забезпечення якнайкращих інтересів дитини. Таким чином, достатні підстави для задоволення позову відсутні.

Окрім того, суд першої інстанції вважав висновок органу опіки та піклування недостатньо обгрунтованим та таким, що не відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки вказаний висновок містить інформацію щодо проживання, навчання дитини та участь у цьому батька. Разом з тим, у висновку відсутні відомості щодо встановлення органом та піклування дійсних причин можливого ухилення матері від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та з приводу вжитих заходів з метою спонукання матері до виконання своїх батьківських обов`язків.

Судом також встановлено, що спільна дитина сторін ОСОБА_4 , 2009 р.н., проживає разом з батьком ОСОБА_1 , який неодружений, офіційно не працевлаштований, проте періодично займається підсобними роботами, у встановленому законом порядку не уточнив свої персональні дані військовозобов`язаного, незважаючи на введення та дію на території України воєнного стану. Із заявою про видачу судового наказу або з позовом про стягнення з відповідачки на його користь аліментів на утримання дитини не звертався.

Окрім того, суд не прийняв до уваги пояснень, допитаних свідків, оскільки такі є близькими до позивача особами.

Перевіряючи законність та обгрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів враховує таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та Джереленко ( ОСОБА_5 ) є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 19.09.2009 (а.с. 8).

Шлюб, укладений 19 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, актовий запис №2434, розірвано рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 17 квітня 2012 року. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 змінено прізвище на ОСОБА_6 (а.с. 9).

Згідно із актом №385, виданим 09.07.2024 ЛКП «Під Зуброю», ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає разом з батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації (а.с. 10).

Як видно з довідки №01-51/64 від 15.04.2024, ОСОБА_4 навчається у 8 класі гімназії «Тривіта», учнем опікується батько, систематично відвідує батьківські збори, цікавиться успішністю сина, сприяє всебічному розвитку дитини (а.с. 11).

Згідно із довідкою №72 від 11.10.2024, виданою сімейним лікарем ТОВ «Клініка сімейної медицини «Біхелсі», відділення №7, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прийоми сімейного лікаря відвідує з батьком ОСОБА_1 (а.с. 85).

Згідно із висновком Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 15.11.2024, комісія з питань захисту прав дитини вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки така самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклується про духовний та фізичний розвиток сина, не цікавиться його життям, здоров`ям, навчанням та майбутнім, матеріально не забезпечує. Відповідно до такого висновку, матір через соцмережу надіслала повідомлення, відповідно до якого зазначила, що перебуває за кордоном, з сином спілкувалась давно, вийти на онлайн зв`язок в день проведення засідання комісії не має змоги. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини досліджено ряд документів, зокрема: довідку навчального закладу та сімейного лікаря, акт обстеження умов проживання дитини, заслухано пояснення ряду осіб, які підтвердили виховання та утримання дитини батьком (а.с. 83).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція про права дитини), ратифікована Україною згідно із постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-III «Про охорону дитинства» (далі Закон № 2402-III) виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках за доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Під час вирішення такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.

Такий правовий висновок неодноразово викладений Верховним Судом у постановах, зокрема від 24 жовтня 2024 року в справі № 199/3287/23, від 20 березня 2024 року в справі № 204/2097/22, від 07 лютого 2024 року в справі № 455/307/22 та інших.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23, від 28 лютого 2024 року в справі № 303/4697/22, від 12 лютого 2024 року в справі № 202/1931/22 та інші).

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Під час визначення основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року в справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року в справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У справі від 30 червня 2020 року (заява № 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини під час розгляду справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах від 21 лютого 2024 року в справі № 404/9387/21, від 19 лютого 2024 року в справі № 159/2012/23, від 22 листопада 2023 року в справі № 320/4384/18 та ін.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідачки на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції, а з іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що з жовтня 2010 року сторони проживають окремо, з 2012 року відповідачка виїхала за кордон на постійне місце проживання, з цього часу з дитиною ОСОБА_4 практично не спілкується, участі у вихованні, розвитку та матеріальному забезпеченні не брала та не бере, після початку повномасштабного вторгнення не створила дитині безпечні умови проживання.

При цьому судом першої інстанції не враховано, що відповідачка перебуваючи на значній відстані, на території іншої держави, мала б усвідомлювати, що не зможе піклуватись про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Тривале перебування відповідачки за межами України не може забезпечити її участі у вихованні сина, вона не піклується про його фізичний, духовний та моральний розвиток, не забезпечує матеріально, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду і лікування дитини, як складової частину виховання.

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями позивача, інформацією з навчального закладу освіти, довідкою з лікувального закладу, висновком органу опіки та піклування.

Колегія суддів вважає, що відповідачкою свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини є мінімальною та недостатньою, що в свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків в розумінні статті 164 СК України.

Відповідно до положень ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

На переконання колегії суддів, висновок Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради від 15.11.2024, який вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є достатньо обґрунтованим, базується на всебічно з`ясованих органом опіки та піклування обставинах життя та побуту як позивача, так і дитини та її матері. У цьому зв`язку, колегія суддів визнає неприйнятими мотиви суду першої інстанції в частині необґрунтованості висновку, наданого на підставі відповідної ухвали суду першої інстанції.

Думка дитини була з`ясована судом першої інстанції, а також дитина була вислухана органом опіки та піклування під час засідання комісії з питань захисту прав дитини.

На стадії апеляційного розгляду як позивач, так і його представник запевняють суд, що позбавлення батьківських прав біологічної матері ОСОБА_3 щодо сина ОСОБА_4 переслідує легітимну мету - це у найкращих інтересах дитини.

Всі учасники справи, а також особи, опитані органом опіки та піклування підтверджують, що біологічна мати більше дванадцяти років не спілкується з сином, не має з ним психоемоційного контакту, більше того не має наміру та бажання виконувати свої батьківські обов`язків щодо сина.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що мати добровільно пішла з життя своєї дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до дитини та її внутрішнього світу, не сприяє створенню умов для отримання сином освіти, не забезпечує охорону здоров`я дитини.

Доказів на підтвердження вчинення дій, які б свідчили про бажання відповідачки брати участь у вихованні та розвитку дитини матеріали справи не містять.

Надаючи оцінку наявній у матеріалах справи заяві (повідомленні) про визнання матір`ю позову про позбавлення її батьківських прав, колегія суддів ураховує сталу позицію Верховного Суду, зокрема, сформульовану у справі №401/1944/22 від 10.11.2023, за змістом якої така заява є неправозгідною, оскільки суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Проте, за встановлених фактичних обставин справи відповідна заява не є єдиною підставою для задоволення позову, оскільки позивачем підтверджено належними та допустимими доказами наявність обставин, передбачених частиною першою статті 164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Встановивши викладене, колегія суддів дійшла висновку, що застосування такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав буде спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання у права відповідача є пропорційним меті позбавлення її батьківських прав.

За відсутності відповідачки у житті дитини фізично, духовно і матеріально, суд вважає, що збереження батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_4 не сприятиме гармонійному розвитку дитини. Збереження батьківських прав за особою, відсутньою у житті сина створить почуття невизначеності у житті дитини, такий стан не сприятиме нормальному психічному та емоційному розвитку дитини.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції викладеній у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2022 року у справі № 520/8264/19.

Із урахуванням наведених висновків Верховного Суду, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, за встановлених у цій справі фактичних обставин, зокрема, що відповідачка тривалий час дійсного інтересу до сина не проявляє, його життям не цікавився та участі у вихованні й утриманні не приймає, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо неповнолітнього сина, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З врахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що задоволення позову ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_4 сприятиме забезпеченню найкращих інтересів дитини.

З огляду на вищезазначене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: п.3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; п.4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

При ухваленні рішення суд проводить розподіл судових витрат між сторонами відповідно до ст.141 ЦПК України.

У разі задоволення позову, судовий збір покладається на відповідача ( ч. 1 ст. 141 ЦПК).

Відповідно до вимог п.п. 2, 13 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції у розмірі 3029 грн. 20 коп. (1211,20 грн + 1818 грн).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382,384 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішеня Сихівського районного суду м. Львова від 10 січня 2025 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , за участі третіх осіб Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради як органу опіки та піклування, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3029 (три тисячі двадцять дев`ять) гривень 20 копійок за розгляд справи в судах першої та апеляційної інстанцій.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 04 червня 2025 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк