П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2025 року м. Київ

Справа № 761/46573/23

Провадження: № 22-ц/824/6961/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Желепи О. В., Нежури В. А.,

секретар Лаврук Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданніапеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Фролової І. В.,

у справі позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Таскомбанк» про стягнення курсової різниці та інфляційних втрат,

у с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року у справі № 303/3844/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, стягнуто з АТ «Таскомбанк» на його користь 237 293,12 грн безпідставно набутих коштів. Зазначає, що вказані безпідставні платежі здійснювались ним в доларах США, а відтак, вважає, що є підстави для стягнення з відповідача курсової різниці, оскільки з моменту здійснення спірних платежів та сплати банком суми згідно рішення суду 10.03.2023 року офіційний курс долара США до української гривні зріс із 27 грн. 22 коп. до 36 грн. 57 коп. Крім того, посилається на існування правових підстав для стягнення із відповідача інфляційних втрат за період з моменту безпідставних сплат та до повернення гривневого еквіваленту сплачених сум в порядку статті 625 Цивільного Кодексу України. У зв`язку із чим, просив суд стягнути з АТ «Таскомбанк» на свою користь курсову різницю в розмірі 80 252,94 грн та інфляційні втрати в розмірі 169 076,71 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду просив скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що в ході судового розгляду справи судом не було враховано тих обставин, що грошові кошти вносилися позивачем в доларах США, проте, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.09.2021 року стягнуто грошові кошти у гривневому еквіваленті по курсу долара на момент здійснення оплат позивачем. Крім того, вважає, що наведені у рішенні суду першої інстанції правові висновки Верховного Суду щодо стягнення інфляційних втрат не підлягають застосуванню до даних правовідносин. Вважає, що фактично, даний спір є продовженням справи №303/3844/19 в частині повноти вже стягнутого відшкодування.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 26 березня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Ненахов О. О. в інтересах АТ «ТАСКОМБАНК» вважав необгрунтованими доводи апеляційної скарги та зазначив, що скаржник як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції не обгрунтував та не надав жодного доказу на підтвердження порушення його прав та інтересів, а просто продублював підстави позову з посиланням на зростання курсу доллару США до гривні, що не порушує його прав. Відмічає, що курсова різниця жодним чином не може бути ні збитками, ні упущенною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток (правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі №750/8676/15). Щодо стягнення інфляційних втрат зазначив, що позивач не має права для стягнення таких втрат, оскільки правовідносини між сторонами, випливали із кредитних правовідносин, позивач виступав поручителем за зобов`язаннями, вираженими в іноземній валюті, погашення відбувалося в долларах США, а отже заявлення такої вимоги є неправомірним.

Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні адвокат Ненахов О. О. в інтересах АТ «ТАСКОМБАНК» заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів, ураховуючи заяву позивача про розгляд справи без участі, відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за його відсутності.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року у справі № 303/3844/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року, стягнуто з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 237 293,12 грн безпідставно набутих коштів (а. с. 12 - 18).

Відповідно до квитанцій від 05.12.2017 року на суму 170 593,51 грн та № 61617 від 05.12.2017 року на суму 61 001,01 грн, ОСОБА_1 сплачено на рахунок ПАТ «ВіЕс Банку» кошти по кредитному договору № KU010143 від 21.03.2011 року за МП «Нова» згідно договору поруки № KU 010143/S-2 (а. с. 32-34).

Загальна сума сплачених коштів ОСОБА_1 на рахунок ПАТ «ВіЕс Банку» складає 237 293,12 грн.

Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач просив стягнути її на підставі статті 22 ЦК України, як завдані злочинними діями відповідача збитки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки оплата за зобов`язаннями була проведена в іноземній валюті (долари США), інфляційні втрати не підлягають стягненню.

Разом з тим, суд зауважив, що «курсова різниця» жодним чином не може бути ні збитками, ні упущеною вигодою, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи. Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що позивач не має правових підстав для стягнення інфляційних втрат, оскільки правовідносини випливали із кредитних правовідносин, а він, позивач, виступав поручителем за зобов`язаннями, вираженими в іноземній валюті, та погашення відбувалось в доларах США.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Щодо вимоги позивача про стягнення з АТ «Таскомбанк» курсової різниці.

Як встановлено судом, ОСОБА_2 звернувся з позовом до АТ «Таскомбанк» (правонаступника ПАТ «ВіЕс Банк») про стягнення безпідставно набутих коштів у розмірі 237 293,12 грн.

При цьому, слід звернути увагу на те, що звертаючись до суду з позовом (у справі №303/3844/19) та обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вимагав стягнення грошових коштів у національній валюті, гривні, а не в іноземній валюті (доларах США).

Згідно зі статтею 99 Конституції України та статтями 192, 524, 533 Цивільного кодексу України визначено, що грошовою одиницею України є гривня, і вона є законним платіжним засобом. Іноземна валюта може використовуватися лише у випадках та порядку, визначених законом. Грошові зобов`язання мають виконуватись у гривнях, а у разі зазначення валютного еквіваленту, перерахунок здійснюється за офіційним курсом на день платежу.

Отже, якщо в рішенні суду визначено суму до стягнення в гривнях, відповідно, стягнення у вигляді «курсової різниці» можливе лише за наявності валютного застереження в зобов`язанні, чого в цьому випадку не було.

Позивач просив стягнути курсову різницю як збитки, завдані нібито злочинними діями відповідача, на підставі статті 22 ЦК України. Однак, колегія суддів відмічає, що відповідно до цієї норми, для виникнення права на відшкодування збитків необхідно довести: неправомірність дій відповідача, наявність шкоди, причинно-наслідковий зв`язок та вину відповідача.

При цьому, курсова різниця - це різниця, яка виникає в результаті перерахунку однієї й тієї ж суми в іноземній валюті у гривнях за різними валютними курсами. Вона є економічною умовною категорією, яка залежить від ринкових коливань, і не є збитками у розумінні статті 22 ЦК України, оскільки вона не є наслідком неправомірних дій боржника, не гарантує реального прибутку для кредитора та не є втратою, яка підлягає відшкодуванню за загальними цивільно-правовими нормами.

Така правова позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 750/8676/15 (провадження № 14-79цс18).

Позивач у справі № 303/3844/19 вимагав стягнення гривневої суми, а отже, підстав для компенсації курсової різниці не існує.

У зв`язку із наведеним вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що курсова різниця може бути врахована лише у тому випадку, коли зобов`язання містить валютне застереження або передбачає виконання в іноземній валюті. У цьому ж випадку, таке застереження відсутнє, тому вимога про стягнення курсової різниці є необґрунтованою.

Доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не врахував факту внесення позивачем коштів у доларах США є необґрунтованими та не мають правового значення у межах розгляду даного спору, з огляду на те, що, як вже було зазначено колегією суддів вище, позовні вимоги у справі № 303/3844/19 були сформульовані саме у гривнях, а не в іноземній валюті.

Отже, суд першої інстанції обґрунтовано здійснив стягнення саме у гривневому еквіваленті відповідно до вимог закону.

Відповідно до статей 192, 524, 533 ЦК України, грошові зобов`язання на території України мають виконуватись у гривнях. Якщо сторони не передбачили інше, курсова різниця не підлягає окремому відшкодуванню.

У рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 27.09.2021 року вже враховано курс долара США на момент здійснення оплат. Тобто, еквівалентність суми була дотримана, а додаткове стягнення курсової різниці фактично є повторною вимогою про компенсацію вже врахованих обставин, що суперечить принципу остаточності судового рішення.

Перевіряючи висновки суду в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат, колегія суддів відмічає наступне.

Як зазначено вище, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року у справі № 303/3844/19, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного суду від 20 грудня 2022 року стягнуто з Акціонерного товариства «Таскомбанк» на користь ОСОБА_1 сплачені кошти в сумі 237 293,12 грн. безпідставно набутих коштів.

Отже, судове рішення набрало законної сили з 20 грудня 2022 року.

З матеріалів справи убачається, що відповідачем 10 березня 2023 року сплачено ОСОБА_1 грошові кошти на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 27 вересня 2021 року (а. с. 32).

Відповідно до положень частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути це майно потерпілому.

Разом з тим, згідно із частиною третьою статті 1212 ЦК України, правила про зобов`язання, що виникають із безпідставного набуття майна, застосовуються також до вимог про повернення виконаного.

Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

З матеріалів справи убачається, що звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 вважав, що правові підстави для стягнення з відповідача інфляційних втрат виникли з моменту здійснення безпідставної сплати позивачем, а саме з 05.12.2017 року та до моменту повернення цих коштів відповідачем - 10.03.2023 року.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Особа не може вважатися такою, що має обов`язок повернути безпідставно набуте майно до того часу, доки вона, діючи відповідно до вимог ділового обороту, з належним рівнем розумності й обачливості, не дізналася або не могла дізнатися про самий факт свого безпідставного збагачення.

Аналогічний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного суду у справі №201/9127/21 від 25 вересня 2024 року.

Під час визначення моменту обізнаності набувача майна про безпідставність його володіння майном потрібно брати до уваги добросовісність поведінки набувача майна (суб`єктивну складову такої поведінки) та зважати не лише на момент, коли він дізнався про набуття ним майна, а й на момент, коли він міг дізнатися про відсутність правових підстав для набуття ним майна, адже конструкція «особа дізналася або могла дізнатися про своє володіння чужим майном без достатньої правової підстави» зобов`язує набувача майна діяти розсудливо, обачно, вживаючи заходів для з`ясування підстав володіння ним таким майном.

Отже, за загальним правилом, такий момент визначається як момент, коли особа дізналася або могла дізнатися про володіння чужим майном без достатньої правової підстави. Це означає також, що, вирішуючи питання про момент, коли набувач не лише дізнався, але міг дізнатися, потрібно брати до уваги добросовісність поведінки набувача.

Тож, у кондикційних правовідносинах момент виникнення в особи (набувача майна) обов`язку з повернення потерпілому безпідставно набутого майна визначається як у випадку відсутності підстав набуття, збереження чужого майна, так і у разі набуття майна за наявності правової підстави, яка згодом відпала, виходячи з аналізу та оцінки обставин, за яких особа набула, зберегла чуже майно (обставин відпадіння правової підстави набуття майна), тобто з моменту, коли особа дізналася або могла дізнатися про безпідставність отримання майна.

Так, у вищезгаданій постанові у справі 201/9127/21, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що кондикційні зобов`язання залежно від наявності підстави набуття майна в момент такого набуття можна класифікувати на дві групи: підстави набуття такого майна не існувало навіть у момент отримання (набуття); підстава набуття існувала, але згодом припинила існувати (втратила свою силу, чинність тощо).

З урахуванням викладеного момент виникнення кондикційного зобов`язання можна визначити: у випадку відсутності підстави набуття чужого майна - лише виходячи з аналізу та оцінки обставин, за яких до особи потрапило чуже майно, тобто з моменту, коли особа могла дізнатись про безпідставність отримання майна; у випадку, коли підстава набуття майна існувала, але згодом відпала, - сукупністю обставин, що характеризують підставу, на якій майно було отримано, та обставин відпадіння цієї підстави.

За обставинами конкретної справи кондикційне зобов`язання виникло з моменту безпідставного набуття відповідачем грошових коштів, 05.12.2017 року, що відповідає підходу, викладеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові у справі № 201/9127/21. Судове рішення у справі № 303/3844/19 лише встановило юридичний факт існування обов`язку з повернення цих коштів, але не є моментом виникнення самого зобов`язання.

Колегія суддів ураховує, що з 12 жовтня 2018 року правонаступником усіх прав, обов`язків та активів ПАТ «ВіЕС Банк» стало АТ «Таскомбанк» у зв`язку з реорганізацією шляхом приєднання першого до останнього. Це підтверджується рішенням Загальних зборів акціонерів обох банків, ухваленим 16 жовтня 2018 року.

Водночас, відповідно до положень частини першої статті 104 та частини першої статті 107 Цивільного кодексу України, у разі реорганізації юридичної особи всі її права та обов`язки переходять до правонаступника. А відтак, АТ «Таскомбанк» несе повну відповідальність за зобов`язаннями ПАТ «ВіЕС Банк», у тому числі й за безпідставне утримання грошових коштів позивача.

Більш того, згідно матеріалів справи, 22 квітня 2019 року позивач, ОСОБА_1 , звертався до відповідача із письмовою заявою про повернення належних йому коштів. Однак, такий запит залишився банком без належної реакції, що свідчить про ухилення від добровільного виконання зобов`язання та є підставою для нарахування відповідних санкцій за прострочення.

Відповідно до усталеної судової практики, зокрема правових позицій, висловлених Верховним Судом (наприклад, постанова КЦС ВС від 15.07.2020 у справі № 522/1070/17), нарахування інфляційних втрат на суму грошового боргу є способом захисту майнового права кредитора за статтею 625 ЦК України. Ці втрати компенсують знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та є відповідальністю боржника за порушення грошового зобов`язання. Зазначені втрати підлягають нарахуванню незалежно від вини боржника, факту зупинення виконавчого провадження або стадії виконання рішення суду.

Виконання судового рішення від 27 вересня 2021 року, ухваленого Шевченківським районним судом м. Києва, відбулося лише 10 березня 2023 року, коли відповідачем було сплачено грошові кошти на користь позивача, що підтверджується матеріалами справи (а. с. 32). Отже, боржник прострочив виконання зобов`язання на значний період.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за період з 15 грудня 2017 року по 10 березня 2023 року на суму безпідставно утримуваних грошових коштів у розмірі 237 293 грн.

Розрахунок здійснюється за формулою

ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 )

ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення,

......

ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення.

Останній період

IIc (101,00 : 100) x (101,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,10 : 100) x (100,80 : 100) x (100,00 : 100) x (100,00 : 100) x (99,30 : 100) x(100,00 : 100) x (101,90 : 100) x (101,70 : 100) x (101,40 : 100) x (100,80 : 100) x (101,00 : 100) x (100,50 : 100) x (100,90 : 100) x (101,00 : 100) x (100,70 : 100) x (99,50 : 100) x(99,40 : 100) x (99,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x (100,20 : 100) x (99,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,80 : 100) x (100,30 : 100) x (100,20 : 100) x (99,40 : 100) x(99,80 : 100) x (100,50 : 100) x (101,00 : 100) x (101,30 : 100) x (100,90 : 100) x (101,30 : 100) x (101,00 : 100) x (101,70 : 100) x (100,70 : 100) x (101,30 : 100) x (100,20 : 100) x (100,10 : 100) x (99,80 : 100) x(101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) x (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,70 : 100) = 1.71252295

Отже, інфляційне збільшення становить 237 293,00 x 1.71252295 - 237 293,00 = 169 076,71 грн.

Положеннями 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто, виходячи зі змісту ст. 11 ЦПК, суд не має виходити за межі позовних вимог.

В даному випадку, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у стягненні з відповідача інфляційних втрат не врахував, що правова природа стягнення курсової різниці та інфляційних втрат є різною, відтак, дійшов помилкового висновку про відмову в позові в цій частині.

Крім того, суд посилається на правові висновки Верховного Суду у справі №752/4079/16 -ц від 20.12.2023 року; у справі №540/974/15 від 11 березня 2021 року; у справі № 204/5296/15 від 02 червня 2021 року, які є не релевантними до даних правовідносин, оскільки в даному випадку, мова йде не про укладення та виконання зобов`язання в іноземній валюті, а про стягнення безпідставно набутих коштів.

Отже, доводи скаржника щодо неправомірного застосування висновків Верховного Суду про інфляційні втрати знайшли своє підтвердження в ході апеляційного перегляду справи.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

За наведених обставин, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення інфляційних втрат слід скасувати, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення позову.

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року слід залишити без змін.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 2493 грн 30 коп та при подачі апеляційної скарги 3 740 грн. Оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є задоволення позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат які підлягають стягненню з відповідача, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на його користь з відповідача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог (? 68%), а саме у розмірі 4055 грн (2493, 30 + 3470 х 68 % : 100 %)

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнути з Акціонерного товариства «Таскомбанк» (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, м. Київ, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) інфляційні втрати у розмірі 3 572 (три тисячі п`ятсот сімдесят дві) грн 68 коп.

В решті рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 09 травня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Таскомбанк» (01032, м. Київ, вул. С. Петлюри, 30, м. Київ, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 124 грн 66 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 червня 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді О. В. Желепа

В. А. Нежура