Справа №751/5180/20
Провадження №2/751/164/25
02 червня 2025 року місто Чернігів
Н о в о з а в о д с ь к и й р а й о н н и й с у д м і с т а Ч е р н і г о в а
в складі: головуючого - судді Деркача О. Г.
при секретарі Курач В.С.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом виселення,-
В С Т А Н О В И В :
10.08.2020 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Капара В.І., звернулася до Новозаводського районного суду міста Чернігова з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із будинку АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , в якому зареєстрований ОСОБА_2 , який є відповідачем у справі. Зазначає, що відповідач не є членом сім`ї позивача і був зареєстрований за згодою колишнього власника будинку АДРЕСА_1 - ОСОБА_3 , яка 03.08.2020 року відчужила належну їй частину вказаного будинку позивачу. Посилається, що відповідач не будучи власником житлового приміщення чи членом сім`ї позивача, замінив вхідні замки до належної позивачу частини будинку, постійно перешкоджає та не впускає останню до будинку, чим обмежує права позивача в користуванні та розпорядженні належним їй будинком. З метою захисту своїх прав, позивач зверталась до ЧВП ГУНП в Чернігівській області із заявою про вжиття заходів реагування до ОСОБА_2 , але їй було повідомлено, що дане питання виходить за межі компетенції органів поліції і рекомендовано звернутись до суду за захистом її прав. Вказує, що позивач не має іншого житла, ані ж 1/3 частина будинку АДРЕСА_1 , а відповідач не маючи жодних правових підстав для проживання в спірному житлі, продовжує в ньому проживати, в добровільному порядку звільнити помешкання не бажає, чим створює ОСОБА_1 перешкоди у користуванні власністю. Вважає, що дане питання підлягає вирішенню в судовому порядку.
14.08.2020 року ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. (а.с.11-12)
15.09.2020 року від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Заперечення обгрунтовані тим, що позивачем не надано доказів на підтвердження, що саме він змінив вхідні замки на дверях та постійно перешкоджає позивачу користуватися своїм приміщенням, як і не надано доказів звернення останньої з проханням не перешкоджати у користуванні будинком. Зазначає, що він практично все життя проживав з колишнім власником, ОСОБА_3 у спірному будинку однією сім`єю, вели спільне господарство та здійснювали поліпшення майна. Звертає увагу, що примусове виселення його із спірного житла, фактично залишить його на вулиці, оскільки іншого житла він не має. Вважає, що на сьогоднішній день не встановлено факту перешкоджання позивачу у користуванні спірним будинком, а зазначені в позові аргументи є припущеннями та домислами позивача. Просить проводити розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. (а.с.36-38)
29.09.2020 року ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) та призначено розгляд справи по суті. (а.с.41-42)
29.10.2020 року ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом виселення - залишено без руху, в зв`язку неналежним оформлення представницьких повноважень адвоката Капари В.І., надано позивачу строк дня усунення недоліків. (а.с.60-61)
09.11.2020 року на виконання ухвали суду від 29.10.2020 року адвокатом Капара В.І. подано заяву про усунення зазначених недоліків (з додатками). (а.с.78,79)
16.02.2021 року та 12.03.2021 року від представника відповідача адвоката Кулініч К.В. надійшли клопотання про об`єднання справ №751/5180/20 та №751/222/241 в одне провадження, присвоївши об`єднаній цивільній справі №751/5180/20. (а.с.97-98, 116-120)
10.02.2021 року від представника позивача - адвоката Капари В.І. надійшла заява про збільшення (уточнення) розміру позовних вимог (з додатками), в якій просила залучити до участі у розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із буд. АДРЕСА_1 , з наданням іншого житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . (а.с.99-100)
В судовому засіданні 15.03.2021 року, протокольною ухвалою суду, в задоволенні клопотань представника відповідача адвоката Кулініч К.В. про об`єднання справ відмовлено. (а.с.121 на звороті)
15.03.2021 року ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова, за клопотанням відповідача адвоката Кулініч К.В., провадження у справі зупинено до набрання законної сили судовим рішенням по цивільній справі №751/222/21 провадження №2/751/500/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, визнання договору дарування частини житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсними та скасування рішень про їх реєстрацію, визнання права власності. (а.с.124-125)
18.04.2025 року, ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова, провадження по справі поновлено, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін). (а.с.149)
Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, про час, дату і місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, уточнені позовні вимоги підтримує і просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час, дату і місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку, судове повідомлення повернулось не врученим з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою».
Більш того, Великою Палатою Верховного Суду України у своїй постанові від 25.04.2018 року у справі №800/547/17, зроблено висновок, що направлення листів рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення відповідної особи належним.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про час, дату і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення. Заяви, клопотання до суду не надходили.
У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
02.06.2025 року постановлена ухвала про заочний розгляд справи, відповідно до положень ч. 4 ст. 223, ст. ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно із ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, закріплено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , на підставі договору дарування, частки житлового будинку, серія та номер 4125, посвідченого 03.08.2020 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногор О.В., є власником 1/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ІНВ 218808283. (а.с. 5, 29-30)
Відповідно до довідки Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради №3860 від 06.08.2020 року про склад зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, станом на 05.08.2020 року в кв. АДРЕСА_3 , зареєстрований ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.6)
В спірному житлі відповідач був зареєстрований колишнім власником частки будинку ОСОБА_3 , що встановлено рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 20.10.2021 року у справі №751/222/21 «В 2006 році ОСОБА_2 , знаючи, що вона розлучилась і проживає одна, попросився тимчасово пожити в будинку з реєстрацією в ньому в якому вона має право на 1/3 частку у праві власності, мотивуючи, що йому немає де жити, в нього немає паспорта, а для отримання паспорта необхідна прописка. Вона погодилась піти йому назустріч». (а.с.138 на зв. (абз.1)
З матеріалів справи вбачається, що 07.08.2020 року позивач зверталася до Чернігівського ВП ГУНП в Чернігівській області із заявою про вжиття заходів реагування до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий обмежує її права в користуванні та розпорядженні будинком АДРЕСА_1 . (а.с.8, 31)
20.10.2021 року рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без укладення шлюбу, визнання договору дарування частини житлового будинку та договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсними та скасування рішень про їх реєстрацію, визнання права власності відмовлено повністю. Рішення суду набуло законної сили 12.02.2025 року. (а.с.137-142)
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадянина України, оскільки воно стосується основ життя людини.
Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я і добробуту її самої та її родини.
Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод.
Згідно положень ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - які дії, які не суперечать закону.
Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України).
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.4 ст. 9 ЖК України).
Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов).
Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
Верховний Суд при розгляді справи у подібних правовідносинах у постанові від 29.07.2020 року у справі № 345/1241/19 зробив висновок, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм правом. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Отже, позивач є власником 1/3 частини нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , і в силу ст. 391 ЦК України, має право на власний розсуд визначити, яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши виселення відповідача з житлового приміщення.
Відповідач не є власником спірного житла та не є членом сім`ї позивача, тому і використовувати його для проживання законних підстав не має, проте, добровільно відмовляється виселитися із житла, чим створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном.
Відповідачем не надано належних та допустимих доказів наявності у нього права власності чи користування спірним житлом, а його посилання, на фактичне набуття права власності/користування спірним житлом, в зв`язку з тривалим терміном проживання в ньому, спростовуються рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 10.10.2021 року по справі №751/222/21, яке є чинним на день розгляду даної справи.
В свою чергу, надані позивачем докази свідчать про доведеність наявності у останньої права власності на спірне майно та створення відповідачем перешкод у користуванні власністю.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлене у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило б захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56).
У постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) Велика Палата Верховного Суду сформувала висновки про основні принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), викладені у рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у справах з приводу користування житловими приміщеннями, і звернула увагу, зокрема, на те, що у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Як зазначалось раніше, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (ч.2 ст.109 ЖК України).
Стаття 115 ЖК України передбачає інші випадки виселення з жилих приміщень з наданням громадянам іншого жилого приміщення можуть бути передбачені законом.
Суд враховує, що відповідач у спірному житлі був зареєстрований зі згоди колишнього власника частини будинку - ОСОБА_3 (третя особа), іншого житла для проживання відповідач не має, при відчуженні житла питання, щодо виселення/надання іншого житлового приміщення відповідачу не вирішувалось, а у разі виселення останнього із житлового приміщення буде порушено його право на житло.
Позивач просить виселити відповідача з наданням іншого житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , яке належить ОСОБА_3 на підставі договору-купівлі продажу квартири від 12.11.2019 року (а.с.102-103). ОСОБА_3 заперечень не надала.
Суд, оцінюючи позовні вимоги на предмет пропорційності, встановивши, що порушені права позивача - власника житла, гарантовані як національним законодавством України, так і статтею 8 Конвенції, а також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, доходить висновку про те, що у цьому випадку за обставин цієї справи виселення відповідача зі спірного житла з наданням іншого житлового приміщення є законним та пропорційним заходом, переслідує легітимну мету та є необхідним, оскільки, у належній позивачу на праві власності частині будинку проживає відповідач, який не є членом його сім`ї, жодних письмових угод між сторонами щодо порядку користування спірним житлом укладено не було, а на вимоги власника звільнити спірний будинок відповідач не реагує.
Заперечень, щодо надання відповідачу у користування житлового приміщення, за адресою: АДРЕСА_4 , від власника нерухомого майна матеріали справи не містять.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи із зазначених правових норм, що регулюють дані спірні правовідносини, фактичних обставин справи, суд вважає доведеними обставини викладені в позові та уточненій позовній заяві.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, що позивач є власником спірного житлового приміщення, відповідач не є членом його сім`ї, правових підстав на проживання в житлі не має, як і не має іншого іншого місця проживання, а тому з метою захисту права власності позивача, суд доходить висновку, що уточнені вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідача з наданням іншого житлового приміщення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Позивачем понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору (а.с.9), які у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 19, 42, 81, 89, 133, 137, 141, 206, 259, 263, 265, 274-279, 280-282, 354, 355 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні будинком, шляхом виселення задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у користуванні власністю, шляхом виселення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з будинку АДРЕСА_1 , з наданням іншого житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте Новозаводським районним судом міста Чернігова за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 );
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_2 );
Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_3 , (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ).
Повний текст судового рішення складено 11.06.2025 року.
Головуючий - суддя О. Г. Деркач