Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Шепетко І. О.,

за участі секретаря судових засідань Петришина Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -

в с т а н о в и в:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та малолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини.

Свої вимоги мотивує тим, що після розірвання шлюбу відповідач не бере участі у вихованні дітей, не провідує їх, не цікавиться здоров`ям, успіхами у навчанні, морально та матеріально не підтримує.

Від шлюбу у колишнього подружжя народилось двоє доньок - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

30.01.2019 був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та новим чоловіком ОСОБА_5 . ІНФОРМАЦІЯ_5 у шлюбі між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 народилась донька - ОСОБА_6 .

Зазначає, що після розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем доньки залишились проживати разом з матір`ю та її новим чоловіком.

Стверджує, що за весь час проживання окремо відповідач не брав жодної участі в утриманні та забезпеченні дітей, а також не брав будь-якої участі у їх вихованні. Відповідач не проживає з дітьми та не відвідує їх, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виявляє щодо доньок батьківського піклування та взагалі не зустрічається з ними. Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по їх вихованню, вихованням дітей ніколи не займався, не піклується про духовний і фізичний розвиток дитини, нічого не знає про стан їх здоров`я, матеріальну допомогу на утримання не надає та не має такого наміру у майбутньому, що має суттєве значення, оскільки через таке ставлення з боку відповідача, позивач та діти опинились у такому становищі.

До позовної заяви додані характеристика на дітей від навчальних закладів, в яких такі навчались, довідки релігійних організацій та адвокатські опитування свідків, які на думку позивачки, засвідчують факт ухилення від виховання дітей батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків.

Звертає увагу, що значення має також заява ОСОБА_2 від 02.05.2024, посвідчена приватним нотаріусом Н.М.Отрох у Сполучених Штатах Америки, в якій відповідач зазначає, що у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в США, створенням нової сім`ї, в якій відповідач виховує 3 дітей, він перестав піклуватися про розвиток у фізичному та духовному аспектах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , не забезпечує умови для їх навчання, припинив спілкування з ними та не бере участі в їх утриманні. У зв`язку з наведеним не заперечував з приводу позбавлення його батьківських прав відносно дітей.

Позивачка зазначає, що все наведене свідчить виключно про те, що відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

Також, оскільки відповідач матеріально не підтримує дітей, то позивачка змушена звернутись до суду із вимогою про стягнення аліментів.

Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.08.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. Також вказаною ухвалою відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву.

05.09.2024 на адресу суду надійшов лист від виконавчого комітету Ужгородської міської ради, в якому орган опіки та піклування зазначив, що враховуючи фактичну відсутність спору між батьками дитини щодо позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у орагну опіки немає правових підстав для надання відповідного висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. При цьому орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому під час судового розгляду питання позбавлення батьківських прав просив суд максимально врахувати інтереси дітей при винесенні відповідного рішення суду.

03.10.2024 на адресу суду від представника відповідача надійшла заява, в якій останній просив розглянути справу без участі відповідача та його представника, позовні вимоги визнав у повному обсязі, та не заперечував проти їх задоволення.

Ухвалою суду від 03.10.2024 суд, враховуючи характер спірних правовідносин, предмет позову, те, що такий зачіпає інтереси дітей, а також те, що за результатом розгляду даної справи відповідача може бути позбавлено батьківських прав, а також правові наслідки прийняття такого рішення, суд не прийняв визнання позову у підготовчому засіданні та вважав за доцільне призначити справу до розгляду по суті, та постановив закрити підготовче провадження за даним позовом та призначити справу до судового розгляду по суті.

Позивачка та її представник в судове засідання не з`явилися, представник позивачки засобами електронної пошти заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності позивачки та її представника, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце проведення судового засідання повідомлялась своєчасно і належним чином. Поважність причин неявки суду не повідомила. У встановлений судом строк відзив не подала.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся своєчасно і належним чином.

Дослідивши матеріали справи та, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, під час якого у подружжя народились двоє дітей:

- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьком записаний - ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_1 ;

- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , батьком записаний - ОСОБА_2 , матір`ю - ОСОБА_1 ;

30.01.2019 ОСОБА_1 повторно уклала шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 . Від вказаного шлюбу у подружжя народилась донька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно з довідками про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 23.04.2022 №№2106-, 2106-, 2106- фактичним місцем проживання відповідно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є АДРЕСА_1 .

Судом дослідженні характеристики, надані Ірпінським ліцеєм №1 Ірпінської міської ради на:

- ОСОБА_3 , яка навчалась у вищевказаному навчальному закладі з шостого по дев`ятий клас. Відповідно до наданої характеристики ОСОБА_3 проявила себе як старанна, дисциплінована, працелюбна, активна дівчина. Вказали, що мати ОСОБА_1 приділяла належну увагу вихованню доньки, брала активну участь у житті класу, регулярно відвідувала батьківські збори, цікавилась життям дитини, забезпечувала високий рівень навчання дитини. Класний керівник звернула увагу, що за весь час навчання батька ОСОБА_7 не бачила та не спілкувалась із ним;

- ОСОБА_4 , яка навчалась у вищевказаному навчальному закладі з першого по четвертий клас. Відповідно до наданої характеристики ОСОБА_4 за час навчання зарекомендувала себе як старанна, здібна, відповідальна учениця, дівчина завжди мала охайний вигляд, приходила в чистому одязі. Вказали, що мати ОСОБА_1 забезпечувала дитину, залежно від потреб, цікавилась навчанням доньки та відповідально ставилась до виховання в сім`ї. також класний керівник зазначила, що батька учениці жодного разу не бачила та не спілкувалась, участі у житті класу не брав та жодного разу не був присутнім на батьківських зборах.

Також до позовної заяви додано довідки церкви ЄХБ «Нова Надія», видані ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , згідно яких останні являються членами церкви ЄХБ «Нова Надія» в Ужгороді, проявилися як справжня християнська сім`я, виховують трьох неповнолітніх доньок, надають їм все необхідне матеріальне забезпечення, виховують їх в любові та привчають до моральних цінностей.

Відповідно до змісту ст.6 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право не рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Також згідно положення ч.8 ст.7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Ст.150 Сімейного кодексу України визначено обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, крім іншого, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч.3,4 ст.155 СК України).

Також згідно положення ч.8 ст.7 СК України - регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати і батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

Також ЄСПЛ наголошував на тому, що позбавлення особи його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх воз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 30 червня 2020 року у справі «Ілля Ляпін проти росії», заява № 70879/11).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

У постанові від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) Верховний Суд зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

У постанові від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) Верховний Суд вказав, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини».

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21).

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

З урахуванням цього, суд констатує, що судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків можливі лише на підставі фактичних обставин конкретної справи й доказування.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Однак, як зазначено в ч.6 ст. 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, даний висновок робиться на підставі засідань комісії органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Для підготовки цього висновку комісія спілкується з обома батьками та вивчає наявність підстав для позбавлення батьківських прав.

У матеріалах справи міститься лист виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 04.09.2024 №750/17/01-19, в якому орган опіки та піклування зазначив, що враховуючи фактичну відсутність спору між батьками дитини щодо позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у органу опіки немає правових підстав для надання відповідного висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, за наданням якого позивачка звернулась 30.07.2024. При цьому орган опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому під час судового розгляду питання позбавлення батьківських прав просив суд максимально врахувати інтереси дітей при винесенні відповідного рішення суду.

Також у вищевказаному листі зазначається, що 12.03.2024 гр. ОСОБА_1 вже зверталась із заявою про надання їй висновку стосовно доцільності позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 відносно його доньок. В даній заяві мати дітей зазначала, що батько не займається їх вихованням з 2016 року, здоров`ям їх не цікавиться, аліментів не платить (на стягнення аліментів не подавала), іншої матеріальної допомоги не надає. З моменту розірвання шлюбу з ОСОБА_2 жодних контактів мати дітей, з її слів, не має. Дане питання було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Ужгородського міськвиконкому, яке відбулось 26.03.2024. розглянувши наявні матеріали, керуючись інтересами дітей, члени комісії вирішили за недоцільне позбавлення батьківських прав гр. ОСОБА_2 відносно малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо. Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено саме на позивачку.

Оцінюючи вище вказані докази в їх сукупності, суд вважає, що під час дослідження доказів судом не встановлено не лише достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, а й гострої соціальної необхідності у цьому.

Так, суд дійшов висновку про те, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Судом під час розгляду справи встановлено, що дійсно відповідач ОСОБА_2 як батько неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , неналежно виконує покладені на нього батьківські обов`язки, недостатньо приймає участь у вихованні та утриманні своїх доньок, не цікавиться їх інтересами, потребами, своїми діями віддаляє від себе дітей, та не може в подальшому вимагати від них достатньої зацікавленості своєї участі в їх житті.

Проте, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків, однак у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дітей, вчиняв насильство по відношенню до них чи вчиняв інші подібні дії.

У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і позбавлення та поновлення батьківських прав" від 30.03.2007 року № 3 зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки.

Крім поданих позивачкою доказів недостатньої батьківської уваги відповідача щодо своїх дітей повинні мати місце інші законні підстави для задоволення позову.

Відтак, під час розгляду даної справи не знайшли підтвердження беззаперечними доказами винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, які б свідчили про його ухилення від виховання дітей і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, що не відповідатиме інтересам дітей.

Суд вважає, що позивачкою не обґрунтовано належними доказами, в чому полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов`язки по вихованню дітей, при цьому доказів того, що до останнього застосовувались попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, що він притягувався до адміністративної відповідальності за неналежне виховання дитини, веде аморальний спосіб життя або зловживає алкогольними напоями чи вживає наркотичні засоби, суду не надано.

Оцінюючи заяву представника відповідача ОСОБА_2 , адвоката Юричко Ю.Ю. про визнання позову, суд зазначає, що у постанові КЦС ВС від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, зроблено висновок про неможливість батьків відмовитися від дитини. Суд указав, що відповідно до частин 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Тому заяви відповідачки, в яких вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнавала позов про позбавлення її батьківських прав, не можуть слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.

Відповідно до частин 2, 3 статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.

В порядку ст. 171 СК України судом здійснено з`ясування думки малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які пояснили суду, що вони наразі мешкають разом із матір`ю (позивачем). Останній раз вони бачили батька близько 4 років тому. Жодних наступних зустрічей не було, батько не телефонує, вони з ним не спілкуються та не немагаються спілкуватися з батьком.

Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.

Подібний висновок викладений в постанові Верховного суду від 13 липня 2022 року в справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).

Також, суд наголошує, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

У постанові КЦС ВС від 20 березня 2024 року у справі № 204/2097/22 зроблено висновок, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька й матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

На думку суду, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини. Відповідно до положень статті 166 СК України позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

У справі не надано належних та допустимих доказів тієї обставини, що відповідач, остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з виховання доньок, які проживають з матір`ю. Проте батько зобов`язаний вживати усіх можливих заходів щодо спілкування з доньками, участі в їх житті, матеріально підтримувати їх.

Таким чином, аналізуючи приведені докази та даючи їм оцінку, вирішуючи позов у межах заявлених вимог з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості, пропорційності, виходячи з розумного балансу інтересів сторін, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, що в першу чергу відповідатиме інтересам дітей, попередивши останнього про необхідність змінити ставлення до виховання доньок.

Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Чинним законодавством забезпечено право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, шляхом визначення порядку стягнення аліментів з того з батьків, з яким дитина не проживає.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України).

Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

При призначенні аліментів, відповідно до ст. 182 СК України та роз`яснень, що містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становища дитини; стан здоров`я та матеріальне становища платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з вимогами ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

З огляду на те, що відповідач є батьком дітей, що він є особою працездатного віку, а також враховуючи вік дітей, те, що діти фактично проживають з матір`ю і перебувають на її утриманні, та беручи до уваги щоденну потребу у забезпеченні дитини необхідним харчуванням і предметами вжитку, враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача аліментів на утримання доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову 30.07.2024 і до досягнення дітьми повноліття.

В силу п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення.

Таким чином, з врахуванням того, що позивачка звільнена від сплати судового збору, а відповідач не заперечував щодо задоволення позову, з відповідача також слід стягнути на користь держави 50% судового збору у встановленому законодавством розмірі, який діяв на момент подачі позову до суду, а саме 605,60 грн.

На підставі ст. ст. 7, 24, 56, 121, 141, 150, 164, 166, 180-182, 191 Сімейного Кодексу України, керуючись ст. ст. 11, 57, 60, 88, 212-215, 224-228, 231, 233, 367, 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Ужгородської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову - 30.07.2024 і до досягнення дітьми повноліття.

В решті позовних вимог - відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі - 605,60 грн. (шістсот п`ять гривень 60 копійок).

Допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП - НОМЕР_4 ;

Представник позивача: адвокат Бойко Богдан Богданович, що діє на підставі свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №21/1014 від 30.04.2015, видане на підставі рішення Ради адвокатів Закарпатської області №103 від 15.04.2015 та ордеру на надання правничої допомоги серії АО №1178163 від 03.06.2025;

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей Ужгородської міської ради, місцезнаходження: 88000, Закарпатська область, м. Ужгород, пл.Поштова, буд. 3, .

Суддя І.О. Шепетко