Справа № 466/3107/25
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2025 року м. Львів

Шевченківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Ковальчука О.І.

з участю секретаря Пилипців О.-І.І.

представника скаржника, адвоката Дяків Б.З.

стягувача ОСОБА_1

представника стягувача, адвоката Ільків Г.М.

державного виконавця Оприск О.С.

справа №466/3107/25

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу ОСОБА_2 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання до вчинення дій

ВСТАНОВИВ:

03.04.2025 року адвокат Дяків Б.З. звернувся в суд зі скаргою в інтересах ОСОБА_2 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання до вчинення дій, в якій просить суд визнати відмову начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Савойника Р. у знатті арешту, накладеного на все майно ОСОБА_2 , на підставі постанови про арешт майна боржника від 10.01.2019 року, винесеної державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Головного територіального управління юстиції у Львівській області Яремко Маркіяном Вікторовичем у виконавчому провадженні №57152892 неправомірною; скасувати арешт, накладений у виконавчому провадженні №57152892 на все майно, яке належить боржнику ОСОБА_2 , на підставі постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Головного територіального управління юстиції у Львівській області Яремко Маркіяна Вікторовича від 10.01.2019 року; стягнути з Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на користь ОСОБА_2 понесені витрати на правову допомогу в розмірі 10000,00грн.

В обґрунтування вимог заявник скарги зазначив, що постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 . Змінено рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2017 року: стягувати з ОСОБА_2 , 1978р.н., в користь ОСОБА_1 , 1981р.н., аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно, в розмірі на кожну дитину по 1200 (одна тисяча двісті) грн., які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з 18 липня 2017 року до досягнення дітьми повноліття.

Відтак, за письмовою заявою ОСОБА_1 від 05.09.2018 та долученого до неї оригіналу виконавчого листа від 05.07.2018 у цивільній справі № 466/5129/17, 02.10.2018 Шевченківським відділом ДВС у м. Львові ЗМУМЮ відкрито виконавче провадження №57152892 (ідентифікатор для доступу БЕ809В1633В0) про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на 2-х малолітніх дітей.

У подальшому, у вказаному виконавчому провадженні 10.01.2019 державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у м. Львові ЗМУМЮ, винесена постанова про накладення арешту на майно боржника. Заборгованість по сплаті аліментів на той час складала 24 683,87 (двадцять чотири тисячі шістсот вісімдесят три грн. 87 коп.) грн.

Однак, про наявність виниклої заборгованості у мотивувальній частині постанови не зазначено, а сам арешт накладено з метою усунення можливості відчуження майна боржником» та на виконання вимог ст. ст. 18, 56 Закону України «Про виконавче провадження.

У цій же постанові державним виконавцем зазначено, із посиланням на абз. 3 ч. 2 ст. 56 цього ж Закону, що постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

При ознайомленні із матеріалами виконавчого провадження №57152892 встановлено, що про наявність майна у боржника ОСОБА_2 державному виконавцю було відомо ще в травні 2018 року, оскільки на підставі поданого ОСОБА_1 виконавчого листа від 13.10.2017 у цивільній справі № 466/5129/17, 24.05.2018 було відкрито виконавче провадження №56456682 (ідентифікатор для доступу 359АБА17426Г), у якому 03.09.2018 була винесена постанова про накладення арешту на майно боржника ОСОБА_2 .

Єдиним документом, яким підтверджується наявність майна у боржника ОСОБА_2 , є Інформація (Витяг) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, який сформований 10.01.2019.

Усі скеровані запити у відповідні державні органи щодо надання державному виконавцю інформації про наявність у боржника ОСОБА_2 рухомого/нерухомого майна на праві власності - залишились без відповіді, про що свідчать матеріали виконавчого провадження №57152892.

При цьому, арешт накладено на нерухоме майно у розмірах, що перевищують суми стягнення, передбачені ч.3 ст.56 Закону України Про виконавче провадження.

Так, державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у м. Львові ЗМУМЮ накладено арешт на наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , гаражне приміщення по АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 .

Також, варто додати і те, що заборгованість по сплаті аліментів по ВП №57152892 від 02.10.2018 виникла ще з 2017 року внаслідок того, що стягувачка ОСОБА_1 протягом 2016-2018 років, проживаючи у Росії, дистанційно розлучилася з ОСОБА_2 . Аліменти, після набрання законної сили постановою суду апеляційної інстанції від 05.07.2018 року, систематично сплачувалися, про що свідчить Розрахунок, наявний у матеріалах провадження.

Однак, погасити заборгованість у сумі 29,2тис. грн., яка утворилася до 01.07.2018, не було можливості, оскільки батько боржника - інвалід 2-ої групи, важко хворів та помер у жовтні 2018 року, а значна сума коштів була необхідна на лікування останнього.

Оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Львова у цивільній справі №466/5129/17 Постановою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року було змінено, про що вказано вище, 02.10.2018 була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження № 56456682 та припинено чинність арешту майна боржника, а також скасовані інші заходи примусового виконання рішення.

Відтак, постанова про накладення арешту на майно боржника від 10.01.2019 у виконавчому провадженні № 57152892 - винесена з порушенням визначених Законом строків та є незаконною.

Крім того, заявник вказує, що 09 вересня 2021 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду у справі № 466/1562/21 ухвалено постанову, відповідно до змісту якої задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Змінено призначений за Постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року спосіб стягнення аліментів, який підлягав стягненню з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно, в розмірі на кожну дитину по 1200 гривень, які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з 18 липня 2017 року до досягнення дітьми повноліття.

Стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, починаючи з 09 вересня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття.

При ознайомленні із матеріалами виконавчого провадження №57152892 встановлено, що жодного іншого документу, на підставі якого мало б проводитись стягнення аліментів з ОСОБА_2 в іншому, визначеному 09 вересня 2021 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду у справі розмірі - немає.

Зокрема, у вищевказаному виконавчому провадженні відсутні як виконавчий лист у цивільній справі № 466/1562/21 про стягнення аліментів з ОСОБА_2 не в розмірі 1200 грн. на кожну дитину, а в розмірі в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, так і постанова від 09.09.2021 колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду у справі №466/1562/21, якою був змінений у вищевказаний спосіб вищевказаний розмір аліментів.

Однак, при зміні розміру аліментів унаслідок зміни рішення суду (як у випадку з виконавчим провадженням №56456682), виконавче провадження №57152892 - не закривалось, чинність арешту майна боржника не припинялась, відомості про подачу ОСОБА_1 нового виконавчого листа про стягнення аліментів в іншому розмірі - відсутні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України Про виконавче провадження, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувана про примусове виконання рішення.

Натомість, як свідчать матеріали виконавчого провадження № 57152892. із заявою про відкриття виконавчого провадження та новим виконавчим листом до Шевченківського відділу ДВС у м. Львові ЗМУМЮ Юрчишин Н.І. - не зверталася.

Як встановлено і вже зазначалось вище, державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у м. Львові ЗМУМЮ 10.01.2019 накладено арешт на наступне майно: квартиру АДРЕСА_1 , гаражне приміщення по АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 .

При цьому, квартира АДРЕСА_1 є у приватній спільній сумісній власності в частці 1/1 - матері боржника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , її сина, ОСОБА_6 (у якого троє малолітніх дітей) та самого боржника ОСОБА_2 - платника аліментів, у зв`язку з чим порушується їх право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися належним їм майном.

Станом на жовтень 2021 року заборгованість зі сплати аліментів з боку ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , згідно з Розрахунку, проведеного державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у м. Львові ЗМУМЮ, становила 21 082,53 (двадцять одну тисячу вісімдесят дві грн. 53 коп.) грн., що свідчить про те, що після ухвалення рішення апеляційним судом, боржник сплачував не тільки поточні аліменти, а й погашав заборгованість по аліментах 2017-2018 років, яка виникла з незалежних від нього причин. Заборгованість по аліментах 2017-2018 років була повністю погашена протягом листопада-грудня 2021 року, тобто на наступний місяць після ухвалення рішення апеляційним судом.

Як убачається із Розрахунку, проведеного державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у м. Львові ЗМУМЮ 15 січня 2024 року, починаючи з листопада 2021 року по грудень 2023 року заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_2 - відсутня, сукупний розмір переплати боржника ОСОБА_2 зі сплати аліментів відповідно до вищезгаданого виконавчого документа станом на 15.01.2024 року - 8 147,41грн.

Із Розрахунку, проведеного державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у м.Львові ЗМУМЮ 06 лютого 2025 року вбачається, що, починаючи з листопада 2021 року по січень 2025 року заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_2 - відсутня, розмір переплати боржника ОСОБА_2 зі сплати аліментів станом на 06.02.2025 року становить 3809,51грн.

При цьому, нарахування аліментів, починаючи з 09.09.2021, проводилось у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу) ОСОБА_2 щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, тобто в сумі: 2021 рік - листопад - 4246,66 грн., грудень - 5087,33 грн.; з січня 2022 року по січень 2025 року - 4312,00 грн. Переплата розміру аліментів станом на 06.02.2025 року становила 3809,51грн. про що зазначено вище.

Наголошує, що борг як такий відсутній, адже боржник сплатив усі платежі, а не зняття арешту в даному випадку з об`єктів нерухомості, що знаходяться за адресами АДРЕСА_4 , АДРЕСА_2 та АДРЕСА_5 позбавляє платника аліментів права розпоряджатися належним йому майном.

Платоспроможність платника підтверджується наявними коштами на рахунку, на які може бути звернено стягнення, зокрема: виписка по картці/рахунку НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) від 27.02.2025, відповідно до якого баланс на кінець періоду складає: 10 417,50 гривень.

Окрім цього, про наявність доходів у ОСОБА_2 свідчить і подана ним у встановленому Законом порядку, підписана електронним підписом податкова декларація про майновий стан і доходи за звітний (податковий) період - 2024 рік.

З огляду на вище викладене, арешт на майно боржника, накладений Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Львові ЗМУМЮ від 10.01.2019 повинен бути знятий, а відомості про боржника виключені з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та Єдиного реєстру боржників.

За вказаних обставин, наявність арешту (обтяження), накладеного на майно, порушує право ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на вільне володіння, користування та розпорядження таким майном (ст. 317 ЦК України), внаслідок чого вони позбавлені змоги вільно розпоряджатись своїм майном.

Відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України Про виконавче провадження, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Проте, державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Львові ЗМУМЮ, вказані вимоги Закону України Про виконавче провадження не виконуються, а безпідставне обтяження - у вигляді арешту вже тривалий час порушує право Скаржника та інших співвласників нерухомого майна, внаслідок чого вони позбавлені можливості в повному обсязі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд.

Бездіяльність державного виконавця порушує вимоги ст. 41 Конституції України, зокрема - право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Відповідно до ч. З ст. 59 Закону України Про виконавче провадження, у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

З викладених вище підстав 28 лютого 2025 року представник Скаржника - адвокат Дяків Б.З. звернувся із письмовою заявою про зняття арешту з майна боржника до Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові, у якій, із наведенням обґрунтувань та посилань на вимоги Закону, було висловлено прохання зняти арешт, накладений на майно на підставі постанови від 10.01.2019 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у м.Львові ЗМУМЮ.

25 березня 2025 року представником Скаржника отримано відповідь за підписом начальника Шевченківського ВДВС у м. Львові Р. Савойника за №18 від 18.03.2025, у якій із посиланням на п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України Про виконавче провадження відмовлено у знятті арешту з майна боржника ОСОБА_2 з мотивів відсутності правових підстав, оскільки забезпечити виконання рішення зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 57152892 в інший спосіб ніж накладення арешту на майно боржника не можливо.

Однак, вказана відмова є незаконною, а посилання на ст. 59 ЗУ Про виконавче провадження - безпідставним, виходячи з усього вище викладеного та наступного.

На підставі п. 5 ч. 1 ст. 39 ЗУ Про виконавче провадження виконавче провадження підлягало закінченню ще у 2021 році з підстав скасування рішення суду першої інстанції та зміни рішення суду апеляційної інстанції, на підставі якого був виданий виконавчий документ і, відповідно, повинен був бути скасований арешт, накладений на майно боржника.

Закон містить норму, яка прямо зобов`язує державного виконавця винести постанову про закінчення виконавчого провадження у разі скасування рішення на підставі якого був виданий виконавчий документ, із подальшим зняттям арешту з майна боржника.

За вказаних обставин, державний виконавець зобов`язаний був закінчити виконавче провадження відносно Скаржника та зняти накладений арешт на його майно. Однак, вимоги Закону не були виконані та постанова про закінчення виконавчого провадження та зняття арешту з майна боржника - не винесена.

Окрім цього, борг по сплаті аліментів на 2-х неповнолітніх дітей у ОСОБА_2 відсутній, адже боржник сплатив усі платежі, існує переплата по аліментах та у боржника наявний сталий дохід, який документально підтверджено, що, відповідно до п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України Про виконавче провадження, є підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника.

З відповіді начальника Шевченківського ВДВС у м. Львові Р. Савойника від 18.03.2025 за № 18 вбачається, що зняття арешту з майна боржника є неможливим з мотивів відсутності правових підстав.

Проте, жодних законних підстав для продовження обтяження на майно немає, а тому право Скаржника підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття арешту з майна.

На підставі вище наведеного заявник просить суд скаргу задовольнити.

Представник заявника, адвокат Дяків Б.З. в судовому засіданні скаргу підтримав повністю, зіславшись на викладені доводи в скарзі та просить дану скаргу задовольнити в повному обсязі.

Стягувач ОСОБА_1 та її представник, адвокат Ільків Г.М. в судовому засіданні заперечили проти вимог скарги, підтримавши письмові заперечення на скаргу, долучені до матеріалів справи.

Представник Шевченківського ВДВС у м. Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Оприск О.С. в судовому засіданні заперечила проти вимог скарги, підтримавши письмові заперечення на скаргу, долучені до матеріалів справи, вважає вимоги скарги безпідставними, оскільки державний виконавець діяв правомірно та в межах Закону України «Про виконавче провадження».

Заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Розділ VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень» передбачає можливість звернення сторін виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ зі скаргою на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення.

Правовою основою діяльності органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є Конституція України, Закон України «Про виконавче провадження», міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, інші закони, нормативно-правові акти, прийняті на їх виконання.

Умови і порядок виконання рішень судів, що підлягають примусовому виконанню, визначені Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч.1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» - виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

В судовому засіданні встановлено, що на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції перебуває виконавче провадження №57152892, з примусового виконання виконавчого листа №466/5129/17 від 03.09.2018, виданого Шевченківським районним судом м.Львова про стягнення з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 щомісячно, в розмірі по 1200грн. на кожну дитину, які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з дня подачі позову з 18.07.2017, до досягнення дітьми повноліття.

02.10.2018р. державним виконавцем Яремко М.В. керуючись ст.3,4,24,25,26,27 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку скеровано сторонам для відома, боржнику до виконання.

Постановою державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Головного територіального управління юстиції у Львівській області Яремко М.В. від 10.01.2019 про арешт майна боржника, в межах виконавчого провадження №57152892, накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 .

09 вересня 2021 року колегією суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду у справі № 466/1562/21 ухвалено постанову, відповідно до змісту якої задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 травня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Змінено призначений за Постановою Апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року спосіб стягнення аліментів, який підлягав стягненню з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , щомісячно, в розмірі на кожну дитину по 1200 гривень, які підлягають індексації відповідно до закону, починаючи з 18 липня 2017 року до досягнення дітьми повноліття. Вирішено стягувати з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/3 частки від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на кожну дитину, починаючи з 09 вересня 2021 року і до досягнення дітьми повноліття.

Так, як встановлено судом, державним виконавцем Шевченківського ВДВС у м. Львові накладено арешт на наступне майно боржника: квартиру АДРЕСА_1 ; гаражне приміщення по АДРЕСА_2 та квартиру АДРЕСА_3 .

28 лютого 2025 року представник заявника, адвокат Дяків Б.З. звернувся із письмовою заявою про зняття арешту з майна боржника до начальника Шевченківського відділу державної виконавчої служби у м. Львові, у якій, із наведенням обґрунтувань та посилань на вимоги Закону, було висловлено прохання зняти арешт, накладений на майно на підставі постанови від 10.01.2019 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

18 березня 2025 року отримано відповідь за підписом начальника Шевченківського ВДВС у м. Львові Р. Савойника за №18, у якій із посиланням на п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України Про виконавче провадження відмовлено у знятті арешту з майна боржника ОСОБА_2 з мотивів відсутності правових підстав, оскільки забезпечити виконання рішення зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 57152892 в інший спосіб ніж накладення арешту на майно боржника не можливо.

Згідно з ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України.

За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.

У відповідності до ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Положеннями ч. 4 ст. 59 Закону України Про виконавче провадження передбачено, що підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є:

1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом;

2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника;

3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах;

4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням;

5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно;

6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову;

7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника;

8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову;

9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону;

10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності".

Такі положення закону направлені, насамперед, на забезпечення реального виконання судових рішень.

З матеріалів справи вбачається, що у боржника ОСОБА_2 станом на час винесення оскаржуваної постанови була заборгованість зі сплати аліментів, яка утворилась більш ніж за чотири місяці.

Враховуючи викладене, державним виконавцем в порядку, встановленому діючим законодавством, у межах вчинення дій щодо стягнення аліментів на утримання дітей, було накладено арешт на майно боржника.

Арешт майна є засобом забезпечення реального виконання рішення суду.

Рішенням від 26 червня 2013 р. № 5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційного Суду України (далі КСУ) визначено, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини та громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист. Набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя.

У випадку зняття арешту з майна боржника порушується право стягувача на виконання рішення суду, а отже і на справедливий судовий захист.

Окрім того, зняття арешту з майна боржника у даному випадку компрометує судову систему, оскільки породжує практику ігнорування судових рішень та Законів України, що мають та покликані захищати права фізичних та юридичних осіб як стягувачів при примусовому виконанні судових рішень.

В постанові Верховного Суду №947/36027/21 від 28.08.2024 вказано, що існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).

Відповідно до сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 травня 2025 року, у справі № 2/1522/11652/11, провадження № 14-137цс24, висновку про застосування відповідних норм права:

Законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Натомість скаржником не надано доказів того, що рішення суду, для забезпечення виконання якого було накладено арешт, вчасно виконано боржником, без наявної заборгованості, а також доказів того, що боржник або стягувач повідомили про це орган ДВС, що в цьому випадку було б підставою для закінчення виконавчого провадження.

За таких обставин скаржником не доведено, що органом ДВС допущено бездіяльність, яка б суперечила положенням чинного законодавства, а також наведені скаржником підстави для скасування арешту майна не передбачені ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі №641/7824/18, вказано, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим.

У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року у справі № 137/1649/17 зазначено, що повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу.

Крім того, суд звертає увагу, що у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20, від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц, від 26 січня 2022 року у справі №127/1541/14-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц вказано, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Але, на переконання суду, такий висновок не підлягає застосуванню при розгляді даної скарги, оскільки він стосувався випадків, коли заборгованість за виконавчим документом була сплачена боржником у добровільному порядку, зокрема після повернення стягувачу виконавчого документа, і стягувач не мав до боржника майнових претензій, що підтверджується змістом вищенаведених постанов.

Також слід зазначити, що сам по собі факт позбавлення можливості ОСОБА_2 розпоряджатись належному йому на праві власності майном, не є підставою для скасування арешту, оскільки рішення Шевченківського районного суду м. Львова по справі №466/5129/17 про стягнення аліментів перебуває на стадії виконання, чим порушуються основні засади як Конституції України, так і ЦПК України, а також виконавчого провадження, визначені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, стосовно обов`язковості виконання судового рішення.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року.

Виконання судового рішення, відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Таким чином, розглядаючи скаргу в межах заявлених вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, суд оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, прав та інтересів юридичних осіб, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_2 .

У відповідності до Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суди повинні враховувати, що Законом про виконавче провадження передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження. Так, державний виконавець зобов`язаний вживати передбачені Законом про виконавче провадження заходи примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 11), а особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12).

Отже, оцінюючи дії начальника Шевченківського ВДВС у місті Львові ЗМУМЮ та державного виконавця Яремка М.В. у виконавчому провадженні №57152892, суд вважає, що вони були вчинені на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений законом України «Про виконавче провадження» з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень (вчинення дії), своєчасно та неупереджено.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що наведені у скарзі факти не знайшли свого підтвердження, а тому скарга є необґрунтованою і в її задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ст. 452 ЦПК України, судові витрати пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову у задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 258, 260, 353, 354, 447-453 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд

ПОСТАНОВИВ:

у задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції та зобов`язання до вчинення дій, а саме скасування арешту, накладеного у виконавчому провадженні №57152892 на все майно, яке належить боржнику ОСОБА_2 , на підставі постанови державного виконавця Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Львові Головного територіального управління юстиції у Львівській області Яремко Маркіяна Вікторовича від 10.01.2019 року - відмовити.

Ухвала може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі протягом п`ятнадцяти днів з дня складання повного тексту ухвали апеляційної скарги.

Повний текст ухвали складено 09 червня 2025 року.

Суддя О. І. Ковальчук