ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/317/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Храпак Н. М., Хома М. В.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.,

представника апелянта - адвоката Коцюби Н.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу №607/11304/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року, ухвалене суддею Кунець Н.Р., повний текст якого складено 23 грудня 2024 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк», позивач, банк) звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач, апелянт) про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 15.11.2022 ОСОБА_2 уклав з АТ «Альфа Банк» угоду про надання споживчого кредиту № 500730747. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених Кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Умовами кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від банку інформації. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 31.07.2023 заборгованість за кредитним договором становить 359340.19 грн, з яких 314394.97 грн - заборгованість по тілу кредиту, 44945.22 грн - заборгованість по відсотках. 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування на АТ «Сенс Банк». Посилаючись на наведене, позивач просив задовольнити позов.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05.12.2024 позов АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за Кредитним договором від 15.11.2022 у розмірі 303064 (триста три тисячі шістдесят чотири) гривні 09 (дев`ять) копійок.

У задоволенні решти вимог - відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь АТ «Сенс Банк» 3636 (три тисячі шістсот тридцять шість) гривень 77 (сімдесят сім) копійок сплаченого судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу. Посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Вважає, що суд першої інстанції, всупереч встановленим обставинам справи щодо відсутності у наданому примірнику оферти та графіку платежів підпису ОСОБА_2 та номеру його ідентифікатору, дійшов помилкового висновку про доведення наявності між сторонами кредитних правовідносин, пов`язаних з видачею Банком та отриманням позичальником ОСОБА_2 кредитних коштів у розмірі 326727.99 грн.

Також вказує, що суд безпідставно прийняв як доказ меморiальний ордер № від 15.11.2022, згідно якого АТ «Сенс Банк» було перераховано ОСОБА_2 кошти у розмірі 326727.99 грн та виписки по особовому рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_2 за період з 15.11.2022 по 31.07.2023 рр, оскільки вони не відповідають вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою НБУ № 75 від 04.07.2018 за відсутності у вказаних документах підписів посадових осіб та печаток Банку.

Зазначає, що оскільки предметом розгляду даної справи є встановлення факту виконання сторонами умов кредитного договору, які базуються на твердженнях та запереченнях щодо проведення банківських та господарських операцій, наявності чи відсутності розміру заборгованості за розрахунками, відтак єдиними допустимими доказами є первинні бухгалтерські документи, згідно приписів ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Вказує, що висновки щодо необхідності дослідження саме первинних документів викладені у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 у справі №161/16891/15-ц, де Верховний Суд зауважив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 14.06.2018 у справі №364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві.

Однак позивачем не надано жодних доказів на підтвердження укладеного договору про надання споживчого кредиту, розміру наданого відповідачу кредиту та розміру заборгованості за кредитом, яку позивач просить суд стягнути на його користь.

Також просить звернути увагу, що відхиливши заперечення відповідача щодо належності доказів, зокрема меморіального ордеру, виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, судом першої інстанції не звернута увага і на той факт, що виписка та розрахунок заборгованості, що долучені до позовної заяви, стосуються періоду з 15.11.2022 по 31.07.2023, а позовна заява направлена до суду 22.05.2024.

Зазначає, що за період з 31.07.2023 по дату подання позову 22.05.2024, а надалі і в ході розгляду справи, позивачем суду не надано інформації та підтверджуючих документів про здійснення чи нездійснення погашення заборгованості. Однак, фактично за зазначений період, а саме у 2024 році, ОСОБА_2 було здійснено перерахування коштів на рахунок банку на загальну суму 109520.00 грн, на підтвердження чого долучено до апеляційної скарги квитанції від 07.03.2024 на суму 52120.00 грн, від 17.05.2024 на суму 33500.00 грн, від 14.06.2024 на суму 11000.00 грн, від 16.07.2024 на суму 12900.00 грн, що судом при ухваленні рішення у справі враховано не було.

Зазначає, що винесене судове рішення на підставі неналежних доказів, наданих позивачем, призведе до подвійного стягнення з відповідача в користь банку суми коштів, які вже ним були сплачені, докази чого банком як при поданні позовної заяви, так і в ході розгляду судової справи, не надані.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

В судовому засіданні представник апелянта просив задовольнити апеляційну скаргу з підстав, викладених у ній.

Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився.

05.05.2025 від представника позивача - адвоката Рудницького Ю.І. на електронну адресу Тернопільського апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, однак таке підлягає залишенню без розгляду, з огляду на наступне.

Частиною шостою статті 14 ЦПК України визначено, що адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.

Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням власного електронного підпису, прирівняного до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги», якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 24-27 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя від 17.08.2021 №1845/0/15-21, підсистема Електронний суд - це підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість користувачам у передбачених законодавством випадках відповідно до наявних технічних можливостей підсистеми ЄСІТС реалізованого функціоналу створювати та надсилати в електронному вигляді процесуальні чи інші документи до суду, інших органів та установ у системі правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи.

Інструкція користувача Електронного суду розробляється адміністратором ЄСІТС та розміщується на вебсторінці технічної підтримки користувачів ЄСІТС за вебадресою https://wiki.court.gov.ua.

Електронні документи створюються із застосуванням вбудованого текстового редактора шляхом заповнення форм документів, передбачених Інструкцією користувача Електронного суду, підписуються кваліфікованим електронним підписом (підписами) його підписувача (підписувачів) та надсилаються засобами відповідної підсистеми ЄСІТС.

До створених в Електронному суді документів користувачі можуть додавати інші файли (зображення, відеофайли тощо). Відповідні додані файли (додатки) підписуються кваліфікованим електронним підписом користувачів разом зі створеними в Електронному суді документами, до яких вони додаються.

Технічні вимоги щодо форм електронних документів та їхніх додатків, обмеження щодо їхнього розміру, формату та інших характеристик встановлюються Інструкцією користувача Електронного суду.

Адвокат Рудницький Ю.І. подав зазначену заяву без використання підсистеми Електронний суд ЄСІТС.

Статтею 183 ЦПК України визначені загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення.

Абзацом першим частини четвертої статті 183 ЦПК України передбачено, що суд повертає заяву (клопотання, заперечення) її заявнику без розгляду у разі, якщо її подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для повернення без розгляду клопотання представника позивача - адвоката Рудницького Ю.І. про відкладення розгляду справи.

У відповідності до вимог ст.ст.130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності представника позивача.

Заслухавши доповідача, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного.

З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Даним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі.

Судом встановлено наступні обставини.

Відповідно до оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту №500730747 від 15.11.2022 ОСОБА_2 запропонував АТ «Альфа-Банк»» укласти Угоду про надання споживчого кредиту, підставою для якої є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між ним та Банком на наступних умовах: Тип кредиту - кредит готівкою; сума кредиту - 326727.99 грн; процентна ставка - 25.00%. Тип ставки - фіксована. Процентна ставка може бути змінена шляхом укладення відповідної додаткової угоди; строк кредиту - 48 міс.

Відповідно до п.2 Оферти, дата повернення Кредиту - 15.11.2026. Для повернення заборгованості за Угодою запропоновано використовувати рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у Банку, .

Згідно п.3 Оферти, кредит надається позичальнику для повернення заборгованості за кредитним договором 501319696 від 12.05.2021, розмір - 326727.99 грн, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Альфа-Банк», .

15.11.2024 АТ «Альфа-Банк» акцептував пропозицію ОСОБА_2 на укладення Угоди про надання споживчого кредиту №500730747 від 15.11.2022 на умовах, визначених офертою на укладання угоди про надання споживчого кредиту №500730747 від 15.11.2022.

Додатком №1 до Угоди про надання споживчого кредиту №500730747 від 15.11.2022 є Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг, яким встановлено періодичність та розміри платежів позичальника з повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом.

Паспорт споживчого кредиту містить умови про розмір надання кредиту, строк надання, процентну ставку та інші умови, які зазначені в Угоді про надання споживчого кредиту № 500730747 від 15.11.2022.

Відповідно до довідки АТ «Сенс Банк» про ідентифікацію, клієнт ОСОБА_2 , з яким укладено Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Сенс Банк», ідентифікований АТ «Сенс Банк». Акцепт договору позичальником здійснено за номером телефону НОМЕР_3 на який 15.11.2022 було відправлено одноразовий ідентифікатор 5873

12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

Так, згідно витягу з державного реєстру банків, сформованого 02.12.2022, 01.12.2022 Національний банк України вніс запис до Державного реєстру банків щодо зміни найменування акціонерного товариства «Альфа-Банк» (скорочене найменування - АТ «Альфа-Банк») на акціонерне товариство «Сенс Банк» (скорочене найменування - АТ «Сенс Банк»).

Як вбачається із Меморiального ордера № від 15.11.2024, на рахунок ОСОБА_2 , відкрий у АТ «Сенс Банк» НОМЕР_1 , було перераховано кошти у розмірі 326727.99 грн, призначення платежу: перерахування коштів за кредитним договором №500730747 від 15.11.2022.

З виписки по особовому рахунку НОМЕР_1 , відкритого на ім`я ОСОБА_2 з 15.11.2022 по 31.07.2023 слідує, що 15.11.2022 на вказаний рахунок надійшли кошти у розмірі 326727.99 грн, призначення платежу: перерахування коштів за кредитним договором №500730747 від 15.11.2022. Також, 15.11.2022 із рахунку ОСОБА_2 НОМЕР_1 на рахунок ОСОБА_2 НОМЕР_2 було перераховано кошти у розмірі 326727.99 грн, призначення платежу: перерахування коштів за кредитним договором №501319696 від 12.05.2021. З виписки також вбачається, що ОСОБА_2 частково здійснював погашення заборгованості за кредитним договором №500730747 від 15.11.2022 та процентів, нарахованих за вказаним договором.

Відповідно до досудової вимоги від 04.03.2024, АТ «Сенс Банк» вимагав від ОСОБА_2 протягом 30 календарних днів з моменту отримання письмової вимоги банку, але в будь-якому випадку не пізніше 35 календарних днів з моменту надсилання даної вимоги, усунути порушення умов кредитного договору та погасити заборгованість в розмірі простроченого боргу, у випадку невиконання, - достроково повернути кредит у повній непогашеній сумі та сплатити всі нараховані у несплачені проценти за користування кредитом, комісії, а саме 359340.19 грн.

Задовільняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що хоча кредитний договір №500730747 від 15.11.2022 відповідач ОСОБА_2 не підписував, однак фактично отримані ним кредитні кошти, які в подальшому були спрямовані відповідачем на погашення заборгованості за кредитним договором №501319696 від 12.05.2021, в добровільному порядку АТ «Сенс Банк» не повернуті. Оскільки відповідач частково погасив заборгованість, суд вирішив стягнути з останнього на користь позивача 303064.09 грн.

З таким висновком колегія суддів апеляційного суду погоджується не в повній мірі.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 №127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Так, порядок укладання договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».

Зокрема, в ст.13 Закону України «Про споживче кредитування» зазначено, що Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» (далі за текстом - Закон) електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пунктом 12 частини 1 статті 3 Закону).

Відповідно до частини 3 статті 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини 4 статті 11 Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:

- надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;

- вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи. Згідно із статтею 64 ЦПК України, докази, подані в електронній формі та/або у формі паперових копій електронних повідомлень, вважаються письмовими доказами.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується апелянтом, Оферта від імені ОСОБА_2 на укладання угоди про надання споживчого кредиту №500730747 від 15.11.2022, яка міститься в матеріалах справи, не містить ані власноручного, ані електронного підпису ОСОБА_2 .

Наданий суду примірник оферти містить посилання на те, що підписанням електронним підписом цієї Оферти ОСОБА_2 свідчить про отримання всієї інформації про умови кредитування. Однак такий електронний підпис ОСОБА_2 та номер його ідентифікатору в оферті відсутній.

Відповідний електронний підпис ОСОБА_2 та номер його ідентифікатора відсутній як в оферті, так і в графіку платежів (Додаток №1), що є невід`ємною частиною угоди, а також паспорті споживчого кредиту.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, відповідач частково погашав заборгованість за кредитним договором, чого не заперечується і апелянтом.

Більше того, у своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що у 2024 році відповідачем ОСОБА_2 було здійснено перерахування коштів на рахунок банку на загальну суму 109520.00 грн, на підтвердження чого долучив до апеляційної скарги квитанції від 07.03.2024 на суму 52120.00 грн, від 17.05.2024 на суму 33500 00 грн, від 14.06.2024 на суму 11000.00 грн, від 16.07.2024 на суму 12900.00 грн. Крім того, апелянтом 17.02.2025 також подано до суду клопотання про долучення доказів, а саме розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 23.01.2025, згідно з яким він погашав заборгованість за кредитним договором.

Так, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій є тією дією, яка свідчить про визнання ним боргу; при цьому якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 127/23910/14-ц (постанова від 23.12.2020).

Відповідно до ч.3 ст.367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У постанові від 13.01.2021 у справі №264/949/19 Верховний Суд роз`яснив, що тлумачення п.6 ч.2 ст.356, ч.ч.1-3 ст.367 ЦПК України свідчить, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини справи, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положення про належність і допустимість доказів), лише у випадку доведення того, що такі докази особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин.

Долучаючи до апеляційної скарги наведені вище квитанції про оплату за кредитним договором, апелянт не заявляв клопотання ані про поновлення строку на їх подання, ані про їх долучення до матеріалів справи.

Крім того, станом на день подання відповідачем відзиву на позовну заяву - 17.08.2024 - долучені до апеляційної скарги квитанції були в розпорядженні відповідача, однак, в порушення норм ЦПК України, не долучені до відзиву.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, при пред`явленні позову позивач згідно ч.5 ст.177 ЦПК України зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги.

У Постанові ВС від 10.09.2018 у справі №920/739/17 Суд зазначив, що добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач АТ «Сенс Банк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 22.05.2024.

Оскаржуване судове рішення суду ухвалене 05.12.2024.

Як зазначалось вище, згідно з долучених до апеляційної скарги квитанцій про сплату заборгованості за кредитним договором, а також розрахунком заборгованості за кредитним договором від 23.01.2025, такі платежі здійснювались як до звернення до суду з позовом, зокрема 07.03.2024 на суму 52120 грн, так і після звернення, а саме: 17.05.2024 на суму 33500.00 грн, 14.06.2024 на суму 11000.00 грн, 16.07.2024 на суму 12900.00 грн, тобто до ухвалення рішення у справі.

Разом з тим, будь-якої інформації про зарахування відповідних коштів на рахунок банку, зокрема 07.03.2024 на суму 52120 грн, тобто до звернення з позовом до суду, позивачем до позовної заяви не долучено та суду не надано, як і не надано будь-яких даних щодо зарахування інших коштів, операції по яких було здійснено після подання позовної заяви.

У своїй постанові від 16.08.2023 у справі №176/1445/22 КЦС ВС зазначив, що за відсутності належних і допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно на користь споживача, який зазвичай є «слабкою» стороною в таких цивільних відносинах, правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 14.12.2021 у справі № 917/2117/19.

Згідно з принципом процесуальної економії судове рішення не має створювати передумов для іншого судового процесу, в якому відбуватиметься захист права чи інтересу позивача (постанова ВП ВС від 21.09.2022 у справі № 908/976/19 (пункти 5.6, 5.9), від 22.09.2022 у справі №462/5368/16-ц (п.44) та ін.).

З огляду на наведене вище, колегія суддів вважає за можливе долучити до матеріалів справи надані апелянтом докази здійснення оплати заборгованості за кредитним договором, та врахувати їх при ухваленні рішення.

Оскільки відповідачем ОСОБА_2 було здійснено перерахування коштів на рахунок банку на загальну суму 109520.00 грн, що підтверджується квитанціями від 07.03.2024 на суму 52120.00 грн, від 17.05.2024 на суму 33500.00 грн, від 14.06.2024 на суму 11000.00 грн, від 16.07.2024 на суму 12900.00 грн, а також копією розрахунку заборгованості від 23.01.2025, колегія суддів вважає, що суму заборгованості за кредитним договором №500730747 від 15.11.2022, стягнуту з відповідача оскаржуваним рішенням суду, слід зменшити на 109520 грн.

Інші доводи апеляційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу сторін по справі на те, що зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи встановлення явної неповаги до суду чи учасників справи. Постанова ВС від 03.03.2021у справі №761/27076/19 (провадження № 61-14448св20).

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Тернопільського районного суду Тернопільської області від 05.12.2024 - зміні, зі зменшенням суми стягнення заборгованості за Кредитним договором від 15.11.2022 з ОСОБА_2 на користь АТ «Сенс Банк» з 303064.09 грн до 193544.09 грн.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають новому розподілу.

Керуючись ст.ст.141, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського районного суду Тернопільської області від 05 грудня 2024 року - змінити, зменшивши суму стягнення заборгованості за Кредитним договором №500730747 від 15 листопада 2022 року з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» з 303064.09 грн. до 193544.09 грн.

Зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Сенс Банк» судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції з 3636.77 грн до 2322.48 грн.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 грудня 2024 року змінити, збільшивши суму стягнення витрат на правничу допомогу з акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 з 2350.50 грн до 6921.00 грн, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Стягнути з акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених апеляційних вимог в сумі 1577.19 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 02 червня 2025 року.

Головуючий

Судді