Справа № 191/3940/24
Провадження № 2/191/1382/24
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої - судді Окладнікової О.І.,

за участі секретаря судового засідання Набокової А.В.,

представника відповідача адвоката Циба С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРРА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

21.08.2024 року до суду звернувся позивач із позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за договором про відкриття та комплексне розрахунково-касове обслуговування банківського рахунку фізичної особи та умови кредитування №0 від 01.08.2019 року у сумі 107032,48 грн.

Позовні вимоги ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» обґрунтовані наступним.

01.08.2019 між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № 0. Відповідач отримала на споживчі цілі кредит у вигляді встановленого ліміту кредитування у розмірі 49260,00 грн. зі строком дії до 01.08.2023 року. Після чого, 25.01.2023 між АТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» було укладено Договір факторингу №237, відповідно до умов якого АТ «УКРСИББАНК» передає ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» приймає належні АТ «УКРСИББАНК» права вимоги до боржників, вказаними у Реєстрі боржників, у тому числі до ОСОБА_1 . Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Кредитним договором №0 від 01.08.2019 в розмірі 107032,48 грн. з яких: 46486,39 грн. - сума заборгованості за основним боргом; 60546,09 грн. - сума заборгованості за відсотками.

Ухвалою суду від 05.09.2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено справу до судового розгляду.

26.02.2025 року від представника відповідача адвоката Циба С.В. надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник зазначив, що відповідач вважає, що позивачем не доведено наявність права вимоги до неї. Позовна заява не містить договір факторингу № 237 від 25.01.2023. Натомість у матеріалах справи наявна копія договору факторингу № 232 від 08.02.2022. 08.02.2022 між Акціонерним товариством «Укрсиббанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Верра Фінанс» укладено Договір факторингу № 232 (Договір факторингу № 232), відповідно до умов якого АТ «Укрсиббанк» відступає ТОВ «Верра Фінанс», ТОВ «Верра Фінанс» зобов`язується прийняти права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором (п.2.1 Договору). Проте, станом на 08.02.2022 року строк дії кредитного договору № 0 від 01.08.2019 р не закінчився. Таким чином, позивачем не доведено, що у нього виникло право вимоги щодо платежів після 08.02.2022 року. Позивач у позовній заяві посилається на правила споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк» як невід`ємні частини спірного договору. Проте, з долученої до позовної заяви копії Правил (договірних умов) відкриття, використання і обслуговування поточних рахунків фізичних осіб у національній і іноземній валютах в АТ «УКРСИББАНК», вбачається що даний документ є додатком до наказу від 11.04.2024 року, тобто він затверджений вже після спливу строку кредитування та не може регулювати спірні правовідносини. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими правилами споживчого кредитування позичальників АТ «Укрсиббанк» ознайомлювалась відповідач на час підписання договору про надання споживчого кредиту, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо порядку нарахування відсотків за договором кредитування. Позивач, як на доказ надання кредитних коштів, посилається на копію виписки за кредитним договором № 0 від 08.02.2022, проте як вбачається з даної виписки, вона не містить даних щодо предмета доказування, а саме, що відповідачкою були фактично отримані (зняті) грошові суми з вказаного рахунку, коли саме та в якому розмірі. Отже, долучені до позовної заяви докази не підтверджують фактичне використання кредитних коштів відповідачкою. Також як вбачається з виписки за кредитним договором № 0 від 08.02.2022, банком обраховано за дебетом проводок на суму 190 332 грн. 07 коп., а за кредитом 141 072 грн 07 коп., тобто така виписка може підтверджувати лише заборгованість на суму 49 260 грн (190 332 грн. 07 коп - 141 072 грн 07 коп = 49 260 грн.). Більша частина оборотів у виписці за кредитним договором № 0 від 08.02.2022, за дебетом сформована із проводок з призначенням «Формування заборгованості згідно кредитної угоди…». Матеріали справи фактично не містять жодного доказу існування заборгованості за процентами за користування кредитними коштами у розмірі 60 546 грн 09 коп., доданий до позовної заяви розрахунок не є таким за своєю суттю, він не містить математичних операції, а лише повторює цифру 60 546 грн 09 коп. Розрахунок заборгованості не містить опису операцій які здійснювались, що відповідно дозволяє оцінювати наведені в розрахунку суми боргу лише як припущення. З позовної заяви незрозуміло - яким чином позивачем розрахована заборгованість за процентами, оскільки не зазначено за який період розрахована заборгованість з процентів, на яку суму заборгованості нараховувались проценти та за які періоди, яка відсоткова ставка використовувалась та інше. Таким чином надана позивачем виписка за кредитним договором №0 не є первинним документом, з неї вбачається що сума кредиту у розмірі 49 000 була направлена на рахунок UAH НОМЕР_1 , проте подальша доля даної суми невідома, оскільки позивачем не надано виписку по рахунку НОМЕР_2 . При цьому, згідно умов п.5.1. Кредитного договору, банк міг здійснювати договірне списання коштів на користь Банку в тому числі з рахунку НОМЕР_3 , код банку 351005 для погашення заборгованості. Отже належними доказами заборгованості у даній справі повинні бути виписки по рахункам НОМЕР_1 та НОМЕР_4 в АТ «УКРСИББАНК, які суду не надані, натомість виписка по кредитному договору не є доказом наявності заборгованості. Тому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Також 26.02.2025 року до суду від представника відповідача адвоката Циба Сергія Вікторовича надійшло клопотання про витребування у Акціонерного товариства «Укрсиббанк» письмових доказів. Також просив витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Верра Фінанс» розрахунок заборгованості за договором споживчого кредиту № 0 від 01.08.2019 року., із зазначенням формули, за якою розрахована заборгованість та вихідних даних необхідних для розрахунку (періоди заборгованості, розмір процентної ставки, розмір заборгованості).

Ухвалою суду від 26.02.2025 року за клопотанням представника відповідача було витребувано у Акціонерного товариства «Укрсиббанк» та ТОВ «Верра Фінанс» письмові докази.

11.03.2025 року та 17.03.2025 із Акціонерного товариства «Укрсиббанк» та ТОВ «Верра Фінанс» на виконання вимог ухвали суду про витребування надійшли письмові докази.

У сьогоднішнє судове засідання представник позивача не з`явився, просили проводити розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, надавши їм оцінку, вважає, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 15 Цивільного кодексу України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Крім того, згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За вимогами ст.526,530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за змістом означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 зроблено висновок, що правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Судом установлено, що 01.08.2019 між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 було укладено Договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № 0, відповідно до якого АТ «УКРСИББАНК» встановили ОСОБА_1 ліміт кредитування у розмірі 49260,00 грн., зі строком дії по 01.08.2023 року. Кредит надається позичальнику для особистих потреб, а саме в сумі 49000,00 грн. на споживчі цілі шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 , відкритий у банку, до якого випущено платіжну картку; в сумі 260,00 грн. на оплату страхового платежу, відповідно до умов договору добровільного страхування позичальника, укладеного 01.08.2019 з ПрАТ «СК «Кардіф».

Також, як вбачається із позовної заяви, 25.01.2023 між АТ «УКРСИББАНК» та ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» було укладено договір факторингу №237. Однак, до матеріалів справи долучено копію договору факторингу №232 від 08.02.2022 року, укладеного між Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» (клієнт) та ТОВ «ВЕРРА ФІНАНС» (фактор).

Крім того, п.2.1 Договору факторингу №232 від 08.02.2022 року визначає, що клієнт відступає фактору, а фактор зобов`язується прийняти права вимоги та в їх оплату зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених договором.

Однак, підтвердження оплати ТОВ «Верра Фінанс» Акціонерному товариству «УКРСИББАНК» до позову не долучено, хоча Договір факторингу №232 від 08.02.2022 року є оплатним.

Тому суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами те, що до ТОВ «Верра Фінанс» перейшло право вимоги до ОСОБА_1 , що виникло на підставі договору про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку № 0 від 01.08.2019 року.

Крім того, на підтвердження суми заборгованості позивачем надано розрахунок заборгованості за кредитом станом на 08.02.2022 року, яка становить загальну суму заборгованості у розмірі 103980,67 грн. (а.с. 102-104).

17 грудня 2020 року Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 278/2177/15-ц, провадження № 61-22158св19 (ЄДРСРУ № 93630925) підтвердив раніше висловлену правову позицію стосовно належних доказів, які підтверджують факт видачі кредитних коштів.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України з урахуванням положень статей 526,527,530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором (що узгоджується з позицією викладеною в Постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року по справі №161/16891/15-ц).

Суд звертає увагу, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Підпункт 14 пункту 3 Розділу 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України №75 від 04 липня 2018 року (далі Положення), що діяло на час виникнення кредитних відносин між сторонами по даній справі, вказує, що первинний документ документ, який містить відомості про операцію.

Пункт 50 Розділу 3 Положення встановлює, що первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банком самостійно, які повинні містити обов`язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.

Первинні та зведені облікові документи в паперовій/електронній формі повинні мати такі обов`язкові реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування банку, від імені якого складений документ; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру; 5) посади осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення; 6) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції. Банк має право самостійно визначати інші додаткові реквізити первинних документів у паперовій/електронній формі (п. 51 Розділу 3 Положення).

Також пункт 52 Положення вказує, що первинні документи, які не містять обов`язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку, а унесення виправлень до первинних документів не допускається (п. 53).

У даному випадку до позовної заяви долучено копію виписки за кредитним договором за період з 01.08.2019 по 08.02.2022 (а.с.44-62). Однак, дана виписка не є належним доказом, так як відсутні посада, прізвище, ім`я та по-батькові, а також відсутня інформація про підпис посадової особи, що зумовлює її недійсність.

Виписки по рахункам або касовий документ - заява про видачу готівки можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, в разі якщо останні відповідають вимогам первинних документів.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №752/9423/15-ц, від 16.09.2020 у справі №200/5647/18.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Такий подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17.

Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки позивачем не надано жодного належного доказу на підтвердження заявлених позовних вимог та порушення прав позивача, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 2, 10, 11, 12, 13, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 273, 280-283 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕРРА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Повне рішення складено 10.06.2025 року.

Суддя О.І. Окладнікова