ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

за участю секретаря Триполець В.О.

розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що 20 листопада 2013 року водій транспортної компанії ФОП " ОСОБА_2 " ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автобусом марки "Кароса-735" з реєстраційним номером НОМЕР_1 , під час виконання маневру розвороту праворуч, грубо порушив вимоги п.п.1.3, 1.5, 2.3 б) та п.12.3 Правил дорожнього руху України. Внаслідок чого, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_5 - сина позивача. У результаті ОСОБА_5 , згідно висновку судово-медичної експертизи №539 від 03 грудня 2013 року, були заподіяні тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких пошкоджень за ознакою небезпечних для життя в момент заподіяння. Позивач вказує, смерть її сина настала внаслідок травми тіла. 17 вересня 2014 року Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області у справі №185/4282/14-к ОСОБА_4 був визнаний винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому було призначено покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. З власником транспортної компанії ОСОБА_2 досудовим способом не вдалося вирішити питання відшкодування матеріальних затрат на ритуальні послуги та поховання загиблого сина, а також грошове відшкодування моральних страждань. Варіанти рішення пропоновані позивачем він відхилював, а свої способи рішення не пропонував. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року у справі №185/4635/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 200 000 грн., відшкодування моральних страждань заподіяних позивачу у наслідку загибелі її сина ОСОБА_5 . Позивач вказує, після того, як відповідачеві ОСОБА_2 стало відомо про розмір стягнення і те, що це стягнення накладене на нього, а не на водія, який вчинив ДТП, ОСОБА_2 почав переписувати своє майно на дочку ОСОБА_3 , за допомогою довідки-рахунку від 22 травня 2015 року та договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2015 року. ОСОБА_1 зазначає, у результаті проведених угод купівлі-продажу транспортних засобів між ОСОБА_2 і його дочкою ОСОБА_3 були порушені її права, а саме можливість безперешкодного отримання грошових сум відшкодування моральних страждань, присуджених законним рішенням суду у справі №185/4635/15-ц від 17 серпня 2015 року. Позивач вважає, оскаржені договори є фіктивними згідно зі ст.215 ЦК України, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків та порушують ч.1 ч. 5 ст. 203, ст. 234 ЦК України. Вказані правочини спрямовані на уникнення звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_2 , що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства п.6 ст.3 ЦК України та суперечать вимогам ч.3 ст.13 ЦК України недопустимості зловживання правом власності. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними як фіктивні договори купівлі-продажу, укладені ОСОБА_2 і його дочкою ОСОБА_3 з відчуження майна, що належало ОСОБА_2 , на користь його дочки ОСОБА_3 : автомобіля ОреІ-Соmbо 2003 року випуску державний номер НОМЕР_2 , за довідкою-рахунок НОМЕР_3 виданою 22 травня 2015 року ФОП ОСОБА_6 ; приватного будинку, за адресою АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу, нотаріальні бланки серії НАР НОМЕР_4 , НАР НОМЕР_5 , серія та номер: р.№ 1-3021, виданий 02 жовтня 2015 року, видавник: Шкицька Ю.А. , Перша Павлоградська державна нотаріальна контора; приватної земельної ділянки, за адресою АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу, нотаріальні бланки серії НАР 708362, НАР НОМЕР_6 , серія та номер: р.№ 1-3023, виданий 02 жовтня 2015 року, видавник: Шкицька Ю.А. , Перша Павлоградська державна нотаріальна контора; здійснити процес реституції відносно майна переданого на виконання фіктивних договорів купівлі-продажу, здійснених між продавцем ОСОБА_2 та покупцем його дочкою ОСОБА_3 , з обов`язковою перереєстрацією цього майна на нового власника ОСОБА_2 .

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду від 26 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звернувшись до суду із позовом, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними як фіктивні договори купівлі-продажу, укладені між ОСОБА_2 і його дочкою ОСОБА_3 з відчуження майна, що належало ОСОБА_2 , на користь його дочки ОСОБА_3 : автомобіля ОреІ-Соmbо 2003 року випуску державний номер НОМЕР_2 , за довідкою-рахунок НОМЕР_3 виданою 22 травня 2015 року ФОП ОСОБА_6 ; приватного будинку, за адресою АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу, нотаріальні бланки серії НАР НОМЕР_4 , НАР НОМЕР_5 , серія та номер: р.№ 1-3021, виданий 02 жовтня 2015 року, видавник: Шкицька Ю.А. , Перша Павлоградська державна нотаріальна контора; приватної земельної ділянки, за адресою АДРЕСА_1 , за договором купівлі-продажу, нотаріальні бланки серії НАР 708362, НАР НОМЕР_6 , серія та номер: р.№ 1-3023, виданий 02 жовтня 2015 року, видавник: Шкицька Ю.А. , Перша Павлоградська державна нотаріальна контора; здійснити процес реституції відносно майна переданого на виконання фіктивних договорів купівлі-продажу, здійснених між продавцем ОСОБА_2 та покупцем його дочкою ОСОБА_3 , з обов`язковою перереєстрацією цього майна на нового власника ОСОБА_2 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак не підлягають задоволенню у зв`язку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Однак, погодитися з такими висновками суду неможливо, оскільки суд дійшов них за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21).

При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц зроблено висновок, що: «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відносяться: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).

Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.

До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18, постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частини перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення, про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року в справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17).

Касаційний суд зауважував, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається (постанова Верховного Суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21).

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20). Належним способом є відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (постанова Верховного Суду від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Згідно з частиною першою та третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Правом оспорити правочин наділені не лише сторони такого правочину, але й інші заінтересовані особи.

У справі встановлено, позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок ДТП - наїзду на нього автобуса марки "Кароса 735", з реєстраційним номером НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який перебував у трудових відносинах з ФОП ОСОБА_2 (т.1 а.с.92). Власником автобусу марки "Кароса 735", реєстраційний номер НОМЕР_1 на час ДТП був ОСОБА_2 .

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року у справі №185/4282/14-к ОСОБА_4 було визнано винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді чотирьох років позбавлення волі, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки. Строк відбуття покарання відраховувати з часу виконання вироку. Вирок у частині позбавлення ОСОБА_4 права керувати транспортними засобами строком на три роки - виконувати самостійно. Запобіжний захід ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили залишено - особисте зобов`язання. Стягнуто з ОСОБА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_7 , на користь держави процесуальні витрати на залучення експерта у сумі 294 грн. 84 коп. Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлений. Речові докази у кримінальному провадженні: автобус марки "Кароса 735", реєстраційний номер НОМЕР_1 , переданий ОСОБА_2 під розписку - залишено останньому за належністю (т.2 а.с.94-98).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2014 року апеляційні скарги потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , обвинуваченого ОСОБА_4 - залишено без задоволення. Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 вересня 2014 року щодо ОСОБА_4 - залишено без змін (т.2 а.с.99-101).

На підставі частини п`ятої статті 656 ЦК України особливості договору купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса; продаж шляхом оформлення довідки-рахунку.

Згідно із пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі-правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

У квітні 2015 року ОСОБА_8 , ОСОБА_1 звернулися до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант-Авто", третя особа ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок вчинення злочину у справі №185/4635/15-ц.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року у справі №185/4635/15-ц за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант-Авто", третя особа ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок вчинення злочину - частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_8 , ОСОБА_1 . Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (інн. НОМЕР_8 ) на користь ОСОБА_8 відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 грн. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (інн. НОМЕР_8 ) на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 грн. Стягнуто з ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант-Авто" на користь ОСОБА_8 страхове відшкодування моральної шкоди в сумі 7308 грн. Стягнуто з ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант-Авто" на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування моральної шкоди в сумі 7308 грн. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (інн. НОМЕР_8 ) на користь держави судовий збір в сумі 3654 грн. Стягнуто з ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант-Авто" на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. В задоволенні іншої частини позову відмовлено (т.1 а.с.9, 10).

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області у справі №185/4635/15-ц від 22 грудня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_8 , ОСОБА_1 - відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задоволено частково. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року в частині розміру стягнутої з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 та ОСОБА_1 моральної шкоди в сумі по 200000 грн. кожному - змінено, зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_2 моральної шкоди на користь ОСОБА_8 до 40000 грн. та на користь ОСОБА_1 до 40000 грн. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року в частині розміру стягнутої з ОСОБА_2 судового збору на користь держави в сумі 3654 грн. - змінено, зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_2 судового збору на користь держави до 487 грн. 20 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №185/4635/15-ц від 18 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_8 , ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року скасовано, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 серпня 2015 року, залишено в силі.

З 02 квітня 2010 року власником автомобіля Opel Combo, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , був ОСОБА_2 , та 22 травня 2015 року автомобіль Opel Combo, 2003 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , був перереєстрований ОСОБА_2 за довідкою-рахунком серія ААЕ №105035 на нового власника - ОСОБА_3 . Вартість продажу автомобіля - 60 000 грн. (т.1 а.с.11).

Відповідач ОСОБА_3 є донькою відповідача ОСОБА_2

02 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , нотаріальні бланки серії НАР 708360, НАР НОМЕР_5 , серія та номер: р.№ 1-3021, виданий 02 жовтня 2015 року, видавник: Шкицька Ю.А. , Перша Павлоградська державна нотаріальна контора. Вартість продажу вказаного будинку - 69 234 грн. (т.1 а.с.130, 131).

Право власності на нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 з 02 жовтня 2015 року зареєстровано за ОСОБА_3 (т.1 а.с.16).

Також 02 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1 , нотаріальні бланки серії НАР 708362, НАР НОМЕР_6 , серія та номер: р.№ 1-3023, виданий 02 жовтня 2015 року, видавник: Шкицька Ю.А. , Перша Павлоградська державна нотаріальна контора. Вартість продажу вказаної земельної ділянки - 23 000 грн. (т.1 а.с.128, 129).

Право власності на нерухоме майно - земельну ділянку за адресою по АДРЕСА_1 з 02 жовтня 2015 року зареєстровано за ОСОБА_3 (т.1 а.с.15).

01 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області із заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №185/4635/15-ц від 16 вересня 2016 року виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області (т.2 а.с.66).

01 листопада 2016 року державним виконавцем Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_12 (т.2 а.с.68).

31 березня 2017 року державним виконавцем Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у виконавчому провадженні НОМЕР_12 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (т.2 а.с.70).

Також судом встановлено, на виконанні у державного виконавця Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області перебували виконавчі провадження:

- НОМЕР_11 з примусового виконання виконавчого листа №185/4635/15-ц від 26 липня 2016 року виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, в якому боржником є фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , стягувач - ОСОБА_8 ;

- НОМЕР_12 з примусового виконання виконавчого листа №185/4635/15-ц від 16 вересня 2016 року виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, в якому боржником є фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , стягувач - ОСОБА_1 (стягнення суми у розмірі 200 000 грн.);

- НОМЕР_13 з примусового виконання виконавчого листа №185/4635/15-ц від 30 січня 2017 року виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, в якому боржником є фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , стягувач - ОСОБА_8 ;

- НОМЕР_14 з примусового виконання виконавчого листа №185/4635/15-ц від 30 січня 2017 року виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, в якому боржником є фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , стягувач - ОСОБА_1 (т.1 а.с.146-148).

15 травня 2017 року державним виконавцем Павлоградського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області винесено постанову про об`єднання вказаних виконавчих проваджень НОМЕР_11, НОМЕР_12, НОМЕР_13, НОМЕР_14 у зведене виконавче провадження НОМЕР_15 (т.1 а.с.149).

03 серпня 2021 року у ВП НОМЕР_16 з примусового виконання виконавчого листа №185/4635/15-ц від 16 вересня 2016 року виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, в якому боржником є фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , стягувач - ОСОБА_1 (стягнення суми у розмірі 200 000 грн.) було винесено державним виконавцем Павлоградсько відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 37 Закону України "Про виконавче провадження" (відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення) (т.1 а.с.94).

Також встановлено, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2021 року у справі №185/3108/20 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_9 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна, здійснення реституції - у задоволенні позову ОСОБА_8 відмовлено (т.1 а.с.79-82).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року Апеляційну скаргу ОСОБА_8 - залишено без задоволення. Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2021 року - залишено без змін (т.1 а.с.83-85).

12 квітня 2022 року державним виконавцем Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_17 з примусового виконання виконавчого листа №185/4635/15-ц від 16 вересня 2016 року виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, в якому боржником є фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , стягувач - ОСОБА_1 (стягнення суми у розмірі 200 000 грн.) (т.1 а.с.100).

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року було витребувано із Павлоградсько-Юр"ївського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) наступні докази: - належним чином завірену копію зведеного виконавчого провадження НОМЕР_15 з примусового виконання виконавчого листа у справі №185/4635/15-ц за позовом ОСОБА_8 , ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант-Авто", третя особа ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок вчинення злочину; - належним чином завірену копію виконавчого провадження НОМЕР_17 з примусового виконання виконавчого листа №185/4635/15-ц від 16 вересня 2016 року виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, в якому боржником є фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , стягувач - ОСОБА_1 (стягнення суми у розмірі 200 000 грн.); - надати відомості на якій стадії виконання знаходиться виконавче провадження НОМЕР_17 з примусового виконання виконавчого листа №185/4635/15-ц від 16 вересня 2016 року виданого Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, в якому боржником є фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , стягувач - ОСОБА_1 (стягнення суми у розмірі 200 000 грн.), та чи було зараховано і яку саме суму у рахунок виконання рішення суду боржником за цим виконавчим листом (т.1 а.с.243-246).

На виконання ухвали Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2025 року про витребування доказів, Павлоградсько-Юр"ївський відділ державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) повідомив, що у відділі на виконанні перебувало зведене виконавчого провадження НОМЕР_15 та 03 серпня 2021 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження". Вказане виконавче провадження знищено за закінченням терміну зберігання (т.2 а.с.1).

Встановлено, на теперішній час на виконанні у відділі ДВС перебуває зведене виконавче провадження НОМЕР_18, загальна сума заборгованості ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 станом на 27 травня 2025 року становить 165 682 грн. 35 коп. (т.2 а.с.106).

Верховний Суд у постанові від 14 серпня 2024 року у справі №504/112/22 зазначив, мета оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Якщо кредитор уже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована.

Слід зазначити, після звернення у квітні 2015 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ПАТ "Українська страхова компанія "Гарант-Авто", третя особа ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди завданої джерелом підвищеної небезпеки внаслідок вчинення злочину, між відповідачами - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які є батьком та донькою, були укладені спірні договору купівлі-продажу нерухомого майна, та була здійснена перереєстрація транспортного засобу з ОСОБА_2 на його доньку ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_2 був обізнаний про існування грошових зобов`язань перед позивачем ОСОБА_1 відповідно вищевказаного рішення суду.

Отже, договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1 від 02 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а також перереєстрація транспортного засобу були вчинені з метою уникнення виконання боржником ОСОБА_2 грошових зобов`язань перед стягувачем ОСОБА_1 за рішенням суду.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК України ).

За змістом частин 1, 2 ст. 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абз.2 ч.5 ст.216 ЦК України), таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів.

Тлумачення ст.216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину іншій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в ст.216 ЦК України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Правило ст.216 ЦК України застосовується виключно до сторін правочину.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.

Встановлено, загальна сума заборгованості ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у зведеному виконавчому провадженні НОМЕР_18, станом на 27 травня 2025 року становить 165 682 грн. 35 коп. (т.2 а.с.106).

Загальна сума майна, відчуженого відповідачем ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , за оскарженими позивачами договорами становить - 152 234 грн. (вартість продажу автомобіля 60 000 грн. + вартість продажу будинку 69 234 грн. + вартість продажу земельної ділянки - 23 000 грн.

Отже, загальна сума майна, відчуженого ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 за оскарженими позивачами договорами майна у розмірі 152 234 грн., не перевищує несплачену відповідачем позивачу у цій справі суму заборгованості за виконавчим провадженням НОМЕР_18 у розмірі 165 682 грн. 35 коп.

Враховуючи, що оскаржені договори купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна визнаються судом недійсними, наявні правові підстави для скасування за ОСОБА_3 права власності на будинок за адресою АДРЕСА_1 , земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 та автомобіль ОреІ-Соmbо 2003 року випуску державний номер НОМЕР_2 .

12 грудня 2023 року представник відповідачів адвокат Маньковський В.П. подав до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності у цій справі, посилаючись на те, що позивачу достеменно було відомо про факт укладення оспорюваних нею правочинів (а отже і про порушення її прав) ще 15 травня 2018 року, після ознайомлення з матеріалами об`єднаного виконавчого провадження, які містили дані про правочини, що підтверджується власноруч написаною позивачем ОСОБА_1 розпискою (т.1 а.с.101).

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В матеріалах справи міститься копія розписки ОСОБА_1 про ознайомлення ОСОБА_1 15 травня 2018 року з матеріалами справи у повному обсязі, та на цій розписці міститься печатка Павлоградського районного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (т.1 а.с.76).

Вказана розписка також містить підписи ОСОБА_8 про ознайомлення і ним також з матеріалами цієї ж справи від 05 квітня 2018 року, від 15 травня 2018 року, від 16 лютого 2017 року, від 15 червня 2018 року (т.1 а.с.76).

Позивач у цій справі, що переглядається, ОСОБА_1 зазначала, що дійсно 15 травня 2018 року вона ознайомлювалася з матеріалами виконавчого провадження, але зазначала, що тільки в тій частині, що стосується стягнення з ОСОБА_2 на її користь моральної шкоди та матеріальних витрат (ВП НОМЕР_12, ВП НОМЕР_14) (т.1 а.с.145).

З копії листа Павлоградсько-Юр"ївського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) від 26 серпня 2024 року №168280, наданого адвокату Киричок Г.О., вбачається, перевіркою матеріалів виконавчих проваджень НОМЕР_11, ВП № НОМЕР_19, ВП НОМЕР_13, ВП НОМЕР_14 та АСВП встановлено відсутність договору купівлі-продажу, який підтверджує відчуження ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 будинку та присадибної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (т.1 а.с.142, 143).

У листі Павлоградсько-Юр"ївського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління юстиції (м.Одеса) від 01 жовтня 2024 року №188953, наданого ОСОБА_1 , зазначено, що ОСОБА_1 не може ознайомлюватися з ВП НОМЕР_11 та ВП НОМЕР_13, оскільки вона не є стороною у вказаних виконавчих провадженнях, які перебували у складі зведеного виконавчого провадження (т.1 а.с.141).

Таким чином встановлено, що про порушення відповідачем своїх прав ОСОБА_8 дізналася 15 травня 2018 року, що підтверджується її розпискою про ознайомлення з матеріалами справи у повному обсязі, та на цій розписці міститься печатка Павлоградського районного ВДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) (т.1 а.с.76).

Отже, трирічний строк позовної давності у позивача ОСОБА_1 на звернення з цим позовом до відповідача відраховується з 15 травня 2018 року до - 15 травня 2021 року.

03 червня 2025 року у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Киричок Г.О. пояснив, що позивачем не було пропущено трирічний строк позовної давності на звернення з цим позовом, оскільки строки позовної давності було продовжено на строк дії карантину (гостра респіраторна хвороба COVID-19, спричинена коронавірусом SARS-CoV-2).

Постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року №211 (із наступними змінами і доповненнями) встановлено карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України №651від 27 червня 2023 року "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV- 2" з 01 липня 2023 року в Україні завершилася дія карантину та режиму надзвичайної ситуації у зв`язку з пандемією коронавірусу.

Тобто строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжено на строк дії такого карантину, а саме: з 12 березня 2020 року по 01 липня 2023 року.

Таким чином, з 12 березня 2020 року строки позовної давності у цій справі зупинялися і з дня коли позивач довідалася про порушення своїх прав - 15 травня 2018 року та з цього часу - 15 травня 2018 року минуло 1 рік 10 місяців до часу введення карантину - до 12 березня 2020 року.

01 липня 2023 року в Україні завершилася дія карантину та режиму надзвичайної ситуації у зв`язку з пандемією коронавірусу.

З позовом у цій справі до суду позивач ОСОБА_1 звернулася у вересні 2023 року, тобто межах трирічного строку позовної давності, встановленого ст.257 ЦК України, що продовжив відраховуватися після завершення дії карантину.

Стосовно вимог позивача про здійснення процесу реституції відносно майна переданого на виконання фіктивних договорів купівлі-продажу, здійснених між продавцем ОСОБА_2 та покупцем його дочкою ОСОБА_3 , з обов`язковою перереєстрацією цього майна на нового власника ОСОБА_2 слід зазначити наступне.

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абз.2 ч.1 ст.216 ЦК).

За змістом частин 1, 2 ст. 216 ЦК правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок).

Суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи (згідно з абз.2 ч.5 ст.216 ЦК), таке право є у суду лише щодо нікчемних правочинів.

Тлумачення ст.216 ЦК свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину іншій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в ст.216 ЦК або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст.216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним.

Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Правило ст.216 ЦК застосовується виключно до сторін правочину.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.

Колегією суддів встановлено, договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за адресою по АДРЕСА_1 від 02 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були укладені з метою уникнення виконання боржником ОСОБА_2 грошових зобов`язань, та перереєстрація автомобіля також була проведена ОСОБА_2 на ОСОБА_3 з метою уникнення виконання боржником ОСОБА_2 грошових зобов`язань

Враховуючи, що апеляційний суд дійшов висновку про визнання оскаржених договорів купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна недійсними, наявні правові підстави для відновлення становища, яке існувало до порушення прав ОСОБА_1 і слід скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на вказане спірне нерухоме майно та автомобіль.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не було пропущено строки позовної давності у цій справі, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу рухомого та нерухомого майна - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку за адресою АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_9 ), нотаріальні бланки серії НАР НОМЕР_4 , НАР НОМЕР_5 , серія та номер: р.№ 1-3021, виданий 02 жовтня 2015 року, видавник: Шкицька Ю.А. , Перша Павлоградська державна нотаріальна контора.

Скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на будинок за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_9 ), нотаріальні бланки серії НАР НОМЕР_4 , НАР НОМЕР_5 , серія та номер: р.№ 1-3021, виданий 02 жовтня 2015 року, видавник: Шкицька Ю.А. , Перша Павлоградська державна нотаріальна контора.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, за адресою АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_9 ), нотаріальні бланки серії НАР НОМЕР_10 , НАР НОМЕР_6 , серія та номер: р.№ 1-3023, виданий 02 жовтня 2015 року, видавник: Шкицька Ю.А. , Перша Павлоградська державна нотаріальна контора.

Скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на земельну ділянку, за адресою АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_9 ), нотаріальні бланки серії НАР НОМЕР_10 , НАР НОМЕР_6 , серія та номер: р.№ 1-3023, виданий 02 жовтня 2015 року, видавник: Шкицька Ю.А. , Перша Павлоградська державна нотаріальна контора.

Визнати недійсним відчуження автомобіля ОреІ-Соmbо 2003 року випуску державний номер НОМЕР_2 , за довідкою-рахунком НОМЕР_3 , виданою 22 травня 2015 року ФОП ОСОБА_6 , що належав ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ), на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_9 ).

Скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на автомобіль ОреІ-Соmbо 2003 року випуску державний номер НОМЕР_2 , зареєстрований за довідкою-рахунком НОМЕР_3 , виданою 22 травня 2015 року ФОП ОСОБА_6 , що належав ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ), на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_9 ).

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_8 ), ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_9 ) на користь держави судовий збір у розмірі по 2 415 грн. 60 коп. з кожного.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена

у судовому засіданні 10 червня 2025 року.

Повний текст постанови складено 11 червня 2025 року.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова