ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 року

м. Харків

справа № 645/5609/21

провадження № 22-ц/818/1905/25

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідач ОСОБА_1 , ОСОБА_1

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Зарубіна Євгенія Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року у складі судді Муратової С.О.,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2021 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ( надалі Банк) звернулось з позовом про стягнення з відповідачів солідарно заборгованості за кредитним договором № 105/Р-08 від 04.09.2008 року, що складається з 3% річних від простроченої суми боргу за договором кредиту у розмірі 8465,53 доларів США, що за курсом НБУ складає 228484,65 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 04.09.2008 між АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 ( надалі Відповідач 1) укладено кредитний договір № 105/Р-08 ( надалі Договір кредиту). Згідно Договору кредиту Банк надав Відповідачу 1 кредит у розмірі 55 000,00 доларів США на термін до 03.09.2013, а остання зобов`язалась його повернути та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених цим договором. В забезпечення виконання зобов?язання за Договором кредиту між Банком та ОСОБА_1 ( надалі Відповідач 2) був укладений договір поруки за умовами якого останній поручився виконувати всі зобов`язання Відповідача 1 за Договором кредиту в повному обсязі до їх повного виконання. Оскільки боржник свого обов`язку за Договором кредиту належним чином не виконував 09.08.2013 Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.09.2013 позов задоволено частково, з Відповідача 2 було стягнуто заборгованість за Договором кредиту нараховану станом на 15.01.2013у розмірі 166 686,45 доларів США, що еквівалентно 1 331 824, 73 грн. Зазначене не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного виконання зобов`язань та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання. Прострочена сума заборгованості становить 25 254,98 доларів США. Оскільки зазначена заборгованість на вимогу Банку добровільно не погашена, відповідачі повинні сплатити на користь Банку 3% річних в якості відповідальності за неповернення грошових коштів, в порядку ст.625 ЦК України, за період з 10.08.2013 по 15.06.2021 у розмірі 8465.53 доларів США.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість у вигляді 3% річних від простроченої суми станом на 15.06.2021 у розмірі 53 383 грн 78 коп та витрати по сплаті судового збору у розмірі по 400,31 грн з кожного.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що грошове зобов`язання у відповідача виникло з дати набуття рішенням суду від 23.09.2013 законної сили. Оскільки відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, позивач має право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Оскільки право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, з відповідачів належить стягнути солідарно 3% річних в сумі 53383,78 гривень, які нараховані з урахуванням позовної давності (про застосування якої просив представник відповідача) за період з 26.08.2018 по 26.08.2021 (день звернення з позовом до суду).

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та ухвалив рішення, що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. А саме, при прийнятті рішення суд помилково не врахував що Банк скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки від 04 вересня 2008 року, та відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» 22 листопада 2016 року зареєстрував за собою право власності на передане у забезпечення зобов`язань за Договором кредиту іпотечне майно квартиру загальною площею 64,10 кв.м, житловою площею 47,60 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Тому позовні вимоги Банку про стягнення заборгованості у вигляді 3% річних від простроченої суми є безпідставними, оскільки відповідно до вимог закону України « Про іпотеку» після звершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Посилається на те, що судом повно та всебічно встановлені обставини у справі та ухвалене законне рішення. Звертаючись до суду Банк посилався на те, що рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.09.2013 виконано боржниками лише частково, а саме, після постановки предмета іпотеки на баланс Банку у відповідачів станом на 27.12.2016 залишилось невиконаним зобов`язання у розмірі 25329.87 доларів США, саме на цю суму боргу нараховані 3% річних.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 04.09.2008 між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладена кредитна угода №105/Р-08, предметом якої є загальна сума кредиту в рамках кредитної Угоди: 55000,00 доларів США. Позивач виконав свої зобов`язання, надавши грошові кошти у розмірі 55000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування цим кредитним лімітом у розмірі 18% річних згідно з п.4.1. вказаної угоди. Строк повернення кредиту, згідно з п.1.3 кредитного договору, було встановлено до 03.09.2013, який міг бути змінений у разі порушення зобов`язань за цією кредитною угодою. Відповідно до кредитної угоди №105/Р-08 від 04.09.2008, погашення кредиту, сплата відсотків за цим договором здійснюється у валюті кредиту (т. 1 а.с. 25-31).

В забезпечення повного та своєчасного виконання зобов`язань по Договору кредиту між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 04.09.2008 було укладено договір поруки. Відповідно до п.4 Договору поруки ОСОБА_1 , як поручитель боржника ОСОБА_1 відповідає перед ПриватБанком за виконання зобов`язань вищевказаним боржником у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, штраф, пені та інших платежів, як солідарні боржники (т. 1 а.с. 36).

Крім цього 04.09.2008 між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якої діяла ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, за умовами якого іпотекодавці передали Банку в забезпечення повного та своєчасного виконання зобов`язань по Договору кредиту квартиру, загальною площею 64.10 кв.м, житловою площею 47.60 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( т.2 а.с.63 67).

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.09.2013 позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № 105/Р-08 від 04.09.2008 у сумі 1 331 824 гривні 73 копійки, судовий збір у сумі 1700,00 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120,00 грн (т. 1 а.с. 9-14).

22.06.2021 АТ КБ «ПриватБанк» направив на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_1 повідомлення про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором № 105/Р-08 від 04.09.2008 у сумі 460687,69 доларів США, що складається з: 25254.98 доларів США заборгованості за кредитом, а заборгованості за відсотками та пенею, просив повернути зазначену суму боргу. Одночасно боржників попереджено, що у разі несплати простроченої заборгованості у визначений строк, вимагали повернути суму кредиту в повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції (т. 1 а.с. 19-22).

За змістом додаткових письмових пояснень представника Банку від 05.06.2024 та долучених до них меморіальних ордерів та розрахунку заборгованості, 27.12.2016 року Банк зарахував в рахунок погашення заборгованості за Договором кредиту 27651.25 доларів США, що дорівнює вартості предмету іпотеки, право валентності на який Банк зареєстрував за собою в позасудовому порядку 22.11.2016 ( т.2 а.с. 54 61, а.с. 68 76).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Статтями 553, 554 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за виконання боржником його обов`язку, а у випадках порушення такого обов`язку боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання.

Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19).

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 598 ЦК України).

Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно з частиною четвертою статті 36 Закону України «Про іпотеку» ( в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними.

Наведена норма прав передбачає спеціальні підстави припинення зобов`язань щодо виконання основного (кредитного) зобов`язання, яке було забезпечене іпотечним договором.

Таким чином, за змістом статей 1, 33, 36 Закону України «Про іпотеку» використання позасудового врегулювання способу звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умови іпотечного договору, яка містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, незалежно від наявності інших предметів іпотеки по інших іпотечних договорах, приводить до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням.

Іпотекодержатель сам обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, на підставі застереження про задоволення його вимог як іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, і зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки.

Такі правові висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 756/31271/15-ц (провадження № 61-4156св18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18).

Тобто частина п`ята статті 36 Закону України «Про іпотеку» є спеціальною нормою, яка поширюється на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Це правило поширюється на всі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя щодо основного зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилася після позасудового врегулювання фактично невиконаною будь-яка частина основного зобов`язання, правового значення не має.

Саме такого правового висновку Верховний Суд дійшов у постановах від 3 серпня 2021 року у справі № 814/775/20 (провадження № 61-7990ав21), від 27 лютого 2019 року у справі № 263/3809/17 (провадження № 61-39107св18), від 17 квітня 2019 року у справі № 204/7148/16-ц (провадження № 61-43694св18), у справі № 646/7699/13-ц (провадження № 61-9822св18), від 16 жовтня 2019 року у справі № 337/7391/13-ц (провадження № 61-26751св18), від 20 листопада 2020 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 754/5275/16 (провадження № 61-13148св19), від 11 березня 2021 року у справі № 524/378/17 (провадження № 61-21241св19).

Крім того, у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (провадження № 14-121цс21) Велика Палата Верховного Суду погодилась, зокрема, з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними в постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 759/6703/16-ц (провадження № 61-22462св18) та від 20 листопада 2019 року у справі № 295/795/19 (провадження № 61-12137св19), про те, що в разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями цього Закону всі наступні вимоги є недійсними.

Отже, положення статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачають таку підставу припинення зобов`язання, як позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки з метою забезпечення вимог кредитора - іпотекодержателя. У разі завершення такого позасудового врегулювання, тобто звернення стягнення на предмет іпотеки у способи, визначені статтею 37 Закону України «Про іпотеку», зобов`язання припиняється, оскільки за положеннями Закону усі наступні вимоги є недійсними.

У постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 336/7326/17 (провадження № 61-48527св18) зазначено, що в приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи чи документ. Проте недійсність (нікчемність чи оспорюваність), з урахуванням її направленості на не допущення або присікання порушення цивільних прав та інтересів чи їх відновлення, не може стосуватися вимоги. По своїй суті в частині четвертій статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено спеціальну підставу припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання. Тобто, частина четверта статті 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) є спеціальною нормою, яка поширюється лише на зобов`язання, забезпечені іпотекою, що виключає застосування загальної норми статті 599 ЦК України про припинення зобов`язання лише належним виконанням. Така спеціальна підстава припинення забезпеченого іпотекою зобов`язання означає, що припиняються будь-які наступні вимог іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання. Тобто це правило поширюється на усі випадки позасудового врегулювання вимог іпотекодержателя на основне зобов`язання у повному обсязі, включаючи як основний обов`язок боржника, так і додаткові обов`язки, що існують в межах того ж самого зобов`язального правовідношення. Та обставина, чи залишилося після вказаного позасудового врегулювання фактично не виконаною будь-яка частина основного зобов`язання значення не має.

У постанові Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 725/3690/17(провадження № 61-14297св19) вказано, що позивач вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договорів, тому будь-які наступні його вимоги щодо виконання боржниками основного зобов`язання є недійсними відповідно до частини четвертої статті 36 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. За таких обставин відсутні правові підстави, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, для стягнення трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання після задоволення вимог іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Воловік проти України, № 15123/03, § 45, 6 грудня 2007 року).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 161/8822/19 зроблено висновок, що у випадку наявності підстав для солідарної відповідальності відповідачів/боржників, кожен з них має право висунути заперечення проти вимог кредитора, які є загальними для всіх боржників та не засновані на особистих відносинах одного з них з кредитором. Оскарження судового рішення у повному обсязі одним з відповідачів, відповідальність якого є солідарною з іншими, та перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такого відповідача, не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства.

Отже, ухвалюючи рішення про часткове задоволення зустрічних позовних вимог, суд неправильно застосував до виниклих правовідносин норми матеріального права, оскільки Банк скористався своїм правом, передбаченим договором іпотеки, та зареєстрував на своє ім`я право власності на предмет іпотеки - квартиру, загальною площею 64.10 кв.м, житловою площею 47.60 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто вирішив питання шляхом позасудового врегулювання спору на підставі договору, а тому правові підстави для стягнення солідарно з ОСОБА_1 ( боржника) та ОСОБА_1 ( поручителя) на користь Банку суми заборгованості у вигляді 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання за договором позики, які залишилася після реалізації предмета іпотеки, відсутні, оскільки такі вимоги є недійсними.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 960,73 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Зарубіна Євгенія Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 11 грудня 2024 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про стягнення заборгованості - відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, б.1 Д, , рах. № НОМЕР_1 , МФО №305299) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 ), судовий збір в сумі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн 73 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 13 червня 2025 року.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В.Маміна

Н.П.Пилипчук