ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6276/25 Справа № 202/5220/22 Суддя у 1-й інстанції - Слюсар Л. П. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря судового засідання: Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №202/5220/22 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року, ухвалене у складі судді Слюсар Л.П., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування завданих злочином шкоди і збитків, відповідно до якої просив суд: стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 516 970,81 грн. солідарно з ОСОБА_3 , з якого зазначені кошти витребувано з незаконного володіння рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 року; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 спричинені збитки у вигляді упущеної і недотриманої вигоди порушенням його цивільного права володіти, користуватись і розпоряджатись грошовими коштами у сумі 6 884 531,20 грн., суму інфляційних втрат та трьох відсотків річних (3 837 171,93 грн. + 276574,21 грн.) 4 113 746,14 грн., у відшкодування моральної шкоди 1200000 грн.; встановити (визначити обов`язок чи право) стягнення 1 949 289,13 грн. з ОСОБА_2 у відшкодування спричинених збитків та шкоди солідарно з ОСОБА_3 , з якого зазначену суму стягнуто рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 року. Тобто, відшкодування збитків і шкоди, стягнених за зазначеним рішенням суду з ОСОБА_3 в розмірі 1 949 289,13 грн. стягнути солідарно з ОСОБА_2 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення- задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , солідарно з ОСОБА_3 , на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану вчиненим кримінальним правопорушенням, у розмірі 516 970,81 грн., які стягнуто з ОСОБА_2 інфляційні втрати 4 509 222,61 грн., три % річних 299 837,90 грн., упущену вигоду 8 592 560,55 грн., 3 000 000 грн. моральної шкоди і судові витрати.

Не погодившись з таким судовим рішенням ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи. Обставини, які суд вважав встановленими є недоведеними, висновки суду не відповідають обставинам справи. Судом допущене порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Вказує, що суд першої інстанції фактично змінив рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 року, яким винним було визнано лише ОСОБА_3 . Суд залишив без уваги те, що позивачем пропущено строк позовної давності та за наявності підстав для стягнення трьох процентів річних та інфляції її стягнення слід здійснити за період з 12 вересня 2019 року по 12 вересня 2022 року. Упущена вигода недоведена. Моральна шкода у розмірі 3 000 000 грн. є необґрунтованою.

Позивач, скориставшись своїм правом подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Вказує на доведеність заявлених позовних вимог, законність рішення та надуманість доводів апеляційної скарги.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року скасовано та прийнято нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 адвокат Зосименко С.Г. подала касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просила суд скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судувід 16 квітня 2025 рокукасаційну скаргу ОСОБА_1 та його представника адвоката Зосименко С.Г. задовольнити частково. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди, завданої вчиненим кримінальним правопорушенням, інфляційних втрат, трьох відсотків річних та упущеної вигоди - залишено без змін, а в частині відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 вже скористався своїм правом на відшкодування збитків, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, визначивши відповідачем саме ОСОБА_3 зазначений позов вирішений, ухвалене рішення, яке набрало законної сили та було звернуто до виконання. Однак, постанова суду апеляційної інстанції не містить обґрунтування в частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, доводів в цій частині усіх учасників справи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 12 травня 2025 року по цивільній справі №202/5220/22 відкрито апеляційне провадження і справу призначено до розгляду щодо перегляду рішення суду в частині вимог про компенсацію моральної шкоди.

Як вбачається з апеляційної скарги, в обґрунтування вимог в частині відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 зазначає, що збитки від знецінення грошових коштів не є моральною шкодою, а збитками від інфляції, вимоги про стягнення яких було задоволено судом. Вважає, що позивач хоче двічі стягнути саме збитки, при цьому називаючи їх моральною шкодою. Вказує, що жодним чином не впливала на честь, гідність і ділову репутацію позивача, не поширювала щодо нього жодної негативної інформації, та позивачем не наведено достатніх підстав та доказів на підтвердження для стягнення судом такої моральної шкоди. Тому, заявлений позивачем розмір моральної шкоди у розмірі 3 000 000грн. не був належним чином обґрунтований, а у суду першої інстанції не було підстав для стягнення такої істотної суми.

Окрім цього, у зв`язку з повторним розглядом Дніпровським апеляційним судом апеляційної скарги ОСОБА_2 , відповідач надала додаткові пояснення по справі, в яких зазначає, що невиконання рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі №0417/2-154/11 не є підставою для повторного позову про стягнення одних і тих самих збитків з іншої особи.

Вказує, що Верховний Суд мотивуючи свою постанову не вказав, що апеляційний суд помилково відмовив в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, а зазначив, що апеляційний суд не обґрунтував своє рішення в частині позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди.Разом з тим, рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі №0417/2-154/11 з ОСОБА_3 також було стягнуто і моральну шкоду у розмірі 50 000 гривень. Таким чином ОСОБА_1 , звернувшись із позовом до ОСОБА_3 , вже скористався своїм правом як на відшкодування збитків, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, так і на стягнення на його користь моральної шкоди, а звертаючись із позовом до ОСОБА_2 про стягнення і моральної шкоди, ОСОБА_1 фактично вимагає повторного стягнення моральної шкоди, яка вже була стягнута з ОСОБА_3 .

Зазначає, що позивач ОСОБА_1 погодився із сумою моральної шкоди, яка була стягнута рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 року у справі №0417/2-154/11 з ОСОБА_3 , та вказане рішення не оскаржував. В той же час, стягнута з ОСОБА_2 рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року по цивільній справі №202/5220/22 (провадження №2/202/1967/2022) сума моральної шкоди в розмірі 3 000 000 гривень майже в 6 разів перевищує суму основного боргу.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовити.

Позивач в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.

Відповідач і третя особа в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так судом встановлено і зазначено в рішенні, що саме діями ОСОБА_2 спричинено і зроблено можливим безперервне - з 01 липня 2004 року і до даного часу, утримання і не повернення грошових коштів належних ОСОБА_1 . Триваюче, протиправне порушення прав ОСОБА_1 стало можливим в наслідок протиправних дій відповідача, що доведено в тому числі і у кримінальній справі.

Звільнення від кримінальної відповідальності на підставі ст.49 КК України та закриття кримінального провадження на підставі п.1 ч.2 ст.284 КПК України є нереабілітуючими обставинами. В обвинувальному акті встановлено розмір шкоди заподіяної з її вини, а саме 517 040 грн., що не заперечується відповідачем.

Згідно з ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судом встановлено, що моральні страждання позивача, які тривають впродовж 18 років, пов`язані з істотним обмеженням загального соціального функціонування позивача, погіршенням якості родинного та професійного життя, призвели до фіксації переживань правової безпорадності, скривдженої ділової репутації, до витрачання життєвого часу та душевних зусиль на відстоювання своїх прав в різних державних установах.

Задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкодисуд першої інстанції виходив з доведеності обставин заподіяння ОСОБА_1 душевних страждань, що призвело до негативних наслідків, і визначив суму матеріальної компенсації моральної шкоди у розмірі 3 000 000 гривень.

Колегія суддів в цілому погоджується з таким висновком суду першої інстанції, але приходить до наступного.

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (провадження №14-24цс21), серед іншого, вказала, що абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України, див. постан. ВП ВС від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц).

З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження своїх доводів в частині заподіяння моральної шкоди, позивач у якості доказів долучив висновок експерта №04/23 складений 11 січня 2023 року.

За результатами проведеної психологічної експертизи, судовим експертом ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернатива» Линник Світланою Володимирівною, встановлено наявність такої шкоди і визначено орієнтовний еквівалент компенсації спричинених ОСОБА_1 моральних страждань в розмірі 288 мінімальних заробітних плат.

З експертного висновку вбачається, що він підготовлений для подачі в суд, експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за відомо неправдивий висновок, передбачений ст.384 КК України.

Відповідно до висновку експерта №04/23: «ситуація, яка досліджується за матеріалами, призвела до негативних змін у житті підекспертного, що проявилось у наступних обставинах: у період початку ситуації неповернення грошей переживав почуття обурення та розгублення фактом омани з боку бізнес-партнерів, тоді ще сподіваючись на вплив з боку правоохоронних органів на порушників. В подальшому відчував правову безпорадність, почуття несправедливого до себе ставлення, втрату довіри до правоохоронних структур, усвідомив свою самотність у боротьбі за права.

Впродовж 18 років був змушений самостійно долати перешкоди з боку подружжя ОСОБА_4 та правоохоронних структур, витрачав на це сімейний бюджет, був обмежений у можливостях заробітку, маючи на утриманні дружину та малолітню дитину. Внаслідок постійної залученості в судово-слідчий процес був обмежений в можливостях побудови професійних планів, не наважувався працевлаштовуватися в стабільну компанію з безперервним виробничим процесом, перебивався випадковими заробітками, постійно очікуючи на закінчення веденої кримінальної справи.

За тривалий період неповернення коштів втратив можливість їх продуктивного використання (проценти по депозиту, вкладання в нові проекти).

Істотне знецінення неповернених грошей обумовило втрату можливостей для початку нового бізнесу. Факт невикористання значних коштів на професійний розвиток призвів до відставання раніше успішного бізнесмена від своїх колег-партнерів, з усвідомленням своєї професійної неуспішності, що поставало вражаючим для самооцінки, призводило до почуття приниженої гідності та сорому за свою довірливість, переживань скривдженої ділової репутації особи, яка раніше успішно зростала по кар`єрних та бізнес-сходах.

Стан хронічної психологічної напруги, який супроводжує тривале невирішення проблеми, призводить до фіксації негативних переживань та психосоматичних змін: описані пригнічений настрій, нервозність, дратівливість, підвищена тривожність, насторога, побоювання, страхи, почуття невизначеності, образи, обурення, приниження, фіксованість думок на подоланні проблеми, погіршення сну, кардіологічні проблеми, загальна психічна та фізична астенізація з розсіяністю уваги та погіршенням пам`яті, що потребувало звернення за медичною допомогою.

Внаслідок несприятливого психоемоційного стану були погіршені мікросоціальні (сімейні) стосунки, родинний час витрачався на судову справу замість виховання неповнолітньої дитини, що впливало на благополуччя сина та дружини; був погіршений родинний відпочинок та добробут. Негативний психоемоційний стан істотно впливає на стосунки з друзями, погіршує суспільні комунікації в раніше соціально-активної особистості (реакція замикання, уникнення звичайних та нових контактів), що обмежує загальне соціальне функціонування, знижує рівень суспільних домагань та соціальних мотивацій.

Ставлення місцевих правоохоронних структур до розслідування кримінальної справи призвело до формування в соціально активної особистості стійких переконань недовіри до правоохоронних установ, почуття правової незахищеності та безпорадності, відчуття ворожого до себе ставлення, переживання страху щодо можливої помсти з боку подружжя ОСОБА_4 та працівників правоохоронних структур.

До теперішнього часу правопорушники залишаються непокараними, одна з обвинувачених звільнена від кримінальної відповідальності, а привласнені ними гроші в особливо великому розмірі - не поверненими, що поглиблює усвідомлення відсутності справедливості та негативно впливає на поточну та майбутню діяльність раніше успішного бізнесмена: уникає можливих ризиків, витрат, контактів, що є несприятливим для будь-якого продуктивного бізнесу.

Досліджена ситуація впродовж 18 років обмежувала реалізацію поточних родинних та особистих планів, погіршувала побудову нових перспектив діяльності внаслідок тривалої правової невизначеності та не повернення коштів. Наслідки ситуації призвели до нераціональних витрат продуктивного життєвого часу та досі обумовлюють необхідність залучення значних душевних зусиль та матеріальних ресурсів на її подолання та компенсацію.

Визначення орієнтовного розміру компенсації моральних страждань за «Методикою психологічного дослідження у справах щодо заподіяння моральних страждань особі та відшкодування моральної шкоди» носить імовірний характер.

Показник презюмованої шкоди визначається по таблиці відносних одиниць відповідно до соціально-правових аспектів події, що досліджується по справі, та в даному випадку дорівнює 72 МЗП;

коефіцієнт ступеню впливу на ситуацію з боку сторони що її спричинила (умисний характер правопорушення), дорівнює цілому балу (1); відсутність впливу особи на виникнення ситуації визначає даний коефіцієнт за нульовий (0);

багаторічний період негативних психоемоційних переживань у раніше успішного бізнесмена та соціально-активної особистості з необхідністю звертатися за медичною допомогою (встановлювався діагноз «астеноневротичний синдорм», призначалися психотропні препарати) дозволяє визначити коефіцієнт індивідуальних особливостей в два бали (2);

необхідність залучення інтенсивних душевних зусиль та тривалі витрати життєвого часу на відстоювання своїх прав впродовж 18 років обумовлюють двобальне значення коефіцієнта обставин, що заслуговують на увагу (2).

Відповідно, орієнтовний розмір еквіваленту компенсації моральних страждань становить 288 МЗП (72*1*2*2* (1-0)).

Узагальнюючи вищенаведене, можна зробити висновок, що наслідки ситуації, дослідженої за наданими матеріалами, постали для ОСОБА_1 тривало та значно психотравмувальними, обмежували соціальне функціонування позивача, погіршували якість його життя, обумовили несприятливі зміни психоемоційної та соціальної сфер особистості, тобто спричинили ОСОБА_1 психологічні (моральні) страждання. Кількісний еквівалент компенсації заподіяних страждань може становити 288 МЗП».

Колегія суддів зазначає, що ухвалюючи рішення за результатами розгляду даної справи в частині моральної шкоди і стягнення на користь позивача суми 3 000 000 грн., суд першої інстанції не врахував не доведеність позивачем суми, яка перевищує розмір 288 мінімальних заробітних плат, яка в свою чергу доказана, зокрема, наведеним вище висновком відповідного спеціаліста, та не мотивував в оскаржуваному рішенні свій висновок в цій частині.

Суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості під час перегляду справи в апеляційному порядку встановлювати нові обставини або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судом першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні в частині розміру моральної шкоди яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, які підкріплені належними та допустимими доказами, а саме зменшивши його до суми еквівалентної 288 мінімальних заробітних плат.

З 01 січня 2025 року, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19 листопада 2024 року №4059-IX, мінімальна заробітна плата становить 8000грн., тому до стягнення підлягає сума матеріальної компенсації моральних страждань позивача в розмірі 2 304 000 грн. (288 * 8000).

Доводи відповідача про те, що стягнутий розмір моральної шкоди є завеликий, та про те, що ухваливши рішення про задоволення позову в оскаржуваній частині, суд першої інстанції не надав оцінку всім доводам та запереченням сторін, чим порушив засади змагальності сторін, спростовуються матеріалами справи, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням.

Слід також зазначити, що відмова судом апеляційної інстанції при перегляді оскаржуваного рішення у задоволенні основної частини позовних вимог, а також стягнення за рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 20 червня 2011 рокуна користь позивача моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., не тягне відмови у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди за даним позовом, оскільки вона обґрунтована обставинами, які тривали і після ухвалення рішення, доведена в суді з додержанням вимог процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги не впливають на правильність висновків суду першої інстанції в частині що переглядається в апеляційному порядку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, на основі з`ясованих фактичних обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, зміні рішення суду в частині розміру стягнутої з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2023 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення в частині розміру стягнення моральної шкоди - змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) матеріальну компенсацію моральної шкоди у розмірі 2 304 000 (два мільйони триста чотири тисячі) гривень 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 05.06.2025 р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв