ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 598/1305/23Головуючий у 1-й інстанції Щербата Г.Р.
Провадження № 22-ц/817/510/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу № 598/1305/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року, ухваленого суддею Щербатою Г.Р., повний текст якого складено 27 лютого 2025 року, у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

у червні 2023 року Акціонерне Товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі за текстом АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 16.01.2015 у розмірі 44 217,25 грн та судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що 16.01.2015 АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір б/н шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_1 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 500 гривень, що в подальшому був збільшений до розміру 34500,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua складає договір про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язувався здійснювати погашення кредиту та процентів внесенням грошових коштів на кредитний рахунок в розмірі не менше мінімального обов`язкового платежу. Порушивши умови договору, відповідач не виконував зобов`язання за кредитним договором, в результаті чого, станом на 22.05.2023 виникла прострочена заборгованість по кредитному договору, що складає ціну позову, а саме: 34604,53 грн - заборгованість за тілом кредиту, 9612,72 грн - заборгованість за простроченими відсотками.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 26.02.2025 позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» 34604,53 грн. заборгованості по кредитному договору про надання банківських послуг № б/н від 16.01.2015 року та 2093 грн 52 коп судових витрат по справі.

В решті позову, відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року у справі №598/1305/23 в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 16.01.2015 в сумі 34 604,53 гривень та постановити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтовування доводів апеляційної скарги, зазначає, що банком не надано доказів, які б підтвердили ту обставину, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти та в подальшому порушив обов`язок їх повернення, а також сплати процентів, тобто не виконував або неналежним чином виконував умови договору.

Висновок суду першої інстанції на визнання відповідачем існування кредитних відносин між сторонами не ґрунтуються на матеріалах справи. Адже відповідач не стверджував про виникнення між ним та AT КБ «ПриватБанк» кредитних відносин відповідно до анкети-заявки про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 16.01.2015, а лише повідомляв про те, що свого часу користувався банківськими послугами, однак у зв`язку з перенесеною хворобою не пам`ятає з якою точно фінансовою установою та з якого приводу в нього виникали відносини.

Заявник вказує, що матеріали справи не містять підтверджень що саме той витяг з Тарифів та Умов, який надав відповідачу банк розумів позичальник, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Крім того, роздруківка із сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також відсутні підтвердження, що документи, які додані банком до позовної заяви, на момент начебто отримання боржником кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), у зазначеному розмірі і порядку нарахування.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про користування саме кредитними коштами, сплату процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком анкета-заявка, Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Крім цього, вказує, що розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом з огляду на вимоги частини першої статті 77 ЦПК України, оскільки належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є саме первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Однак, суд першої інстанції помилково вважав його належним доказом.

Таким чином, позивач не довів належними та допустимими доказами наявність кредитних відносин з відповідачем та заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку, що вказує на відсутність підстав для задоволення позову.

Від представника АТ КБ ««ПриватБанк»» - Деркач О.Л., надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року у справі № 598/1305/23 залишити без змін.

У відзиві вказує, що відповідач, при укладенні кредитного договору був належним чином ознайомлений з його умовами, акцептував пропозицію Банку, отримав кредитні картки, користувався кредитними коштами, здійснював погашення заборгованості, а також визнавав укладення договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на виконання його умов.

Вказує, що позивачем були подані суду розрахунок заборгованості та виписка з банківського рахунку відповідача, яка містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком (з визначенням дати проведення операції та чітким визначенням проведеної операції, зазначенням суми на балансі рахунку після проведеної операції) є належними та допустимими доказами по справі, а тому вважають, що твердження відповідача щодо неотримання кредитних коштів є безпідставними та необґрунтованими.

Представник позивача також наголошує на те, що згідно виписки по картковому рахунку чітко прослідковується, що відповідач після встановлення кредитного ліміту, почав користуватися кредитними коштами за допомогою картки, здійснював операції щодо часткового погашення заборгованості, що свідчить про визнання заборгованості за кредитним договором та погодження з його умовами.

Оскільки, між банком і відповідачем було укладено договір, який ніким не оспорений, банк надав кошти, а отже в суду першої інстанції були законні підстави для стягнення заборгованості з відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що заявником фактично оскаржується рішення Збаразького районного суду від 26.02.2025 в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 34 604, 53 грн, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в частині, яка оскаржується. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене судове рішення відповідає, з огляду на таке.

Судом встановлено, що 16.01.2015 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 шляхом підписання відповідачем анкети-заяви № б/н від 16.01.2015 про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг був укладений договір про надання банківських послуг б/н, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит на умовах, викладених в Умовах та правилах надання банківських послуг та тарифах банку у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок (а.с.19).

Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява позичальника разом з Умовами та правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», що розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua, та які разом із пам`яткою клієнта і тарифами становлять договір про надання банківських послуг, що підтверджується її підписом у заяві.

Відповідно до довідки, наданої АТ КБ «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_1 , згідно кредитного договору про надання банківських послуг № б/н від 16.01.2015, банком були надані наступні карти: Універсальна GOLD 301475, що відкрита 16.01.2015 року, термін дії якої 06/18, та Універсальна GOLD 251920, що відкрита 14.06.2018 року, термін дії якої 04/22 (а.с.18).

Як вбачається із довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 , 16.01.2015 року був встановлений кредитний ліміт в розмірі 500 грн., та в подальшому змінений: 13.06.2017 року 1500,00 грн., 23.06.2017 року 7000,00 грн., 28.07.2017 року 9000,00 грн., 28.09.2017 року 14000,00 грн., 15.12.2017 року 15000,00 грн., 02.10.2018 року 21000,00 грн., 27.10.2018 року 27000,00 грн., 16.02.2019 року 34500,00 грн., 07.04.2020 року 34500,00 грн., 08.04.2020 року 34500,00 грн., 27.04.2020 року 34500,00 грн., 04.05.2020 року 0,00 грн (а.с 17).

Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за договором №б/н від 16.01.2015 станом на 22.05.2023 заборгованість відповідача становить 44 217,25 гривень (а.с.14-16), з яких:

34 604,53 грн - заборгованість за тілом кредиту,

9 612,72 грн - заборгованість за відсотками;

При цьому, з виписки за договором б/н за період з 16.01.2015 до 23.05.2023 вбачається, що відповідач користувався наданими йому кредитними картками та регулярно використовував кредитні карти для зняття готівки, оплати товарів і послуг, а також користувався кредитними коштами у межах суми кредитного ліміту (а.с.67-76).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту, суд першої інстанції виходив з того, що витяг з умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк», які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети від 16 січня 2015 року, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та те, що при укладенні договору із ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог законодавства про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. А, тому суд не вбачав підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 9612,72 грн заборгованості за простроченими процентами. Разом з тим, враховуючи, те що відповідач фактично отримував кредитні кошти по картках, в тому числі і універсальній, однак доказів про повернення цих кредитних коштів не надав, тому суд вважає, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ "ПриватБанк" не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його, тому позивач вправі вимагати захист своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в розмірі 34604,53 грн є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів вважає висновки суду такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи, з огляду на таке.

В силу вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, судом першої інстанції вірно встановлено, що 16 січня 2015 року між ОСОБА_1 та позивачем укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку № НОМЕР_1 у розмірі 500 грн, який у подальшому був збільшений до 34 500 грн, що стверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки та видано наступні картки: № НОМЕР_1 , строком дії до червня 2018 року, № НОМЕР_2 , строком дії до квітня 2022 року(а.с.17-18).

Окрім цього, отримання відповідачем ОСОБА_1 кредитних коштів також знайшло своє підтвердження у виписці по особовому рахунку відповідача ОСОБА_1 за період з 16.01.2015 до 23.05.2023, а також розрахунку заборгованості за кредитом, з яких вбачається, що відповідачем частково сплачено кредит, що фактично і підтверджує наявність у нього боргового зобов`язання (а.с.14-16, 67-76).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаним положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 №75, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта.

При цьому, згідно з пунктом 3 вказаного Положення, клієнтські рахунки, за якими обліковуються кошти, розпорядником яких є клієнти банку. До клієнтських рахунків належать кореспондентські, поточні, вкладні (депозитні) рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу), розрахункові рахунки.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 16.09.2020 у справі № 200/5647/18, від 25.05.2021 у справі №554/4300/16-ц.

Таким чином, системний аналіз матеріалів справи, зокрема, виписка по вказаному рахунку в сукупності з іншими доказами, дають підстави для висновку, що позивачем надані суду належні та допустимі докази, а саме первинні бухгалтерські документи щодо надання кредитних коштів, отримання таких коштів відповідачем ОСОБА_1 за договором № б/н від 16.01.2015.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Частиною першою статті 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

За загальними принципами цивільного судочинства змагальності та диспозитивності (статті 12, 13 ЦПК України) сторони є рівними у своїх правах щодо подання доказів та вільними у виборі способів доказування.

Отже, з урахуванням наявних у справі письмових доказів та пояснень позивача, викладених у позовній заяві, у суду першої інстанції не було підстав для висновку про недоведеність факту отримання відповідачем кредитних коштів, відкриття та користування кредитними картками.

Натомість, якщо відповідач заперечує проти позову, то згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України саме на нього покладається обов`язок доводити такі заперечення відповідними доказами.

Проте відповідач жодних доказів на спростування факту укладення договору, відкриття карткового рахунку, отримання ним кредитних коштів чи розміру заборгованості по тілу кредиту не надав.

З огляду на зазначене, з урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладення та підписання договору про надання банківських послуг № б/н від 16.01.2015 з АТ КБ «Приватбанк», невиконання позичальником своїх зобов`язань щодо повернення, фактично отриманих в борг коштів в розмірі 34 604, 53 грн.

Тому доводи апеляційної скарги з приводу відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту, оскільки матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджують факт укладення договору між сторонами, надання відповідачу кредитних коштів, наявність заборгованості, колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані та безпідставні, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та спростовуються наведеним судом обставинами та дослідженими доказами, яким суд надав відповідну правову оцінку.

Також не заслуговують на увагу твердження заявника про те, що документи, які додані банком до позовної заяви, на момент начебто отримання боржником кредитних коштів містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки, (пені, штрафів), у зазначеному розмірі і порядку нарахування, оскільки у цій справі позивачем не заявлені вимоги про стягнення неустойки (штрафу, пені) та інших платежів через прострочення виконання зобов`язань відповідача за договором, отже це не є предметом спору.

Отже, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні судового рішення про часткове задоволення позовних вимог були належним чином оцінені наведені сторонами доводи й подані докази, об`єктивно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи по суті, у значній мірі зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , слід залишити без задоволення, а рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

У силу ст.141 ЦПК України судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційному суді покласти на ОСОБА_1 в межах понесених ним сум.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 26 лютого 2025 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційному суді покласти на ОСОБА_1 , в межах понесених ним сум.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів