Справа № 638/6833/25
Провадження № 2-к/638/2/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2025 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді - Яковлевої В.М.,

секретаря судового засідання - Сікорського А.С.,

представника заявника (стягувача) - адвоката Полупанової О.О.,

представника боржника - адвоката Суткової Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції клопотання про надання дозволу на виконання на території України рішення узбецького суду про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_1 ,

встановив:

22.04.2025 До Шевченківського районного суду м. Харкова надійшло клопотання про надання дозволу на виконання на території України рішення узбецького суду про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_1 .

Вимоги клопотання обґрунтовано тим, що за період з 2004 року по теперішній час, ОСОБА_1 перебуває за кордоном та не сплачує аліменти зі своїх доходів. На теперішній час, місцем роботи останнього є ПрАТ «Фінпрофіль», яке знаходиться за адресою: 62801, Харківська область, Печеніги, вул. Незалежності.

У зв`язку з вищевикладеним, представник стягувача просить розглянути питання про визнання Рішення Учкурганського суду по цивільним справам від 17 січня 2023 року № 2-1601-2107/3457 та його примусового виконання, а також ухвали Судової колегії по цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17.11.2023 по цивільній справі №2-1601-2107/3457.

19.05.2025 представник ОСОБА_1 - адвокат Суткова Р.А., надала заперечення, де вказала, що відповідач не був належним чином інформований про розгляд справи № 2-1601-2107/3457 у судах Республіки Узбекистан всіх інстанцій, у зв`язку з чим не був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи в судах, що унеможливило врахувати його заперечення та доводи проти заявлених клопотань та вимог у цьому процесі. Вказує, що позивачу та суду було достеменно відомо про те, що останній є громадянином України та вже довгий період часу проживає на території України. Вказані факти також підтверджуються мотивувальною частиною рішень судів Республіки Узбекистан, зокрема зазнаючи про направлення їх до виконання до України.

Так вказує, що всупереч статті 10,11 Договору щодо порядку вручення документів між країнами, виходячи з документів, які додані до Клопотання, у справі № 2-1601-2107/3457 не було направлено жодного судового доручення до установи юстиції України на вручення судових документів у справі громадянину України ОСОБА_1 , який проживає на території України. В матеріалах клопотання відсутні будь які докази на підтвердження вказаних обставин. В свою чергу, інформація, зазначена в довідці Учкурганського міськрайонного суду по цивільним справам Наманганської області Республіки Узбекистан від 11.12.2023 № 2-1601-2107/3457 про те, що відповідач та його представник були належним чином повідомлені про розгляд справи у першій інстанції - 10.01.2023 на 11 год. 00 хв., 17.01.2023 на 11 год. 00 хв.; в апеляційній інстанції 29.08.2023 на 10 год. 00 хв; в касаційній інстанції 09.11.2023 на 10 год. 00 хв., 27.11.2023 на 09 год. 30 хв., не є доказом належного повідомлення відповідача про розгляд справи, тоді як судові доручення на вручення процесуальних документів суду відповідачу на території України в матеріалах клопотання відсутні, як й відсутні певні вказування на ці обставини в мотивувальних частинах рішень узбецького суду, які просить визнати та виконати позивач. При цьому, відсутні й документи, підтверджуючі повноваження представника відповідача у цій справі з урахуванням того, що на жодне судове засідання представник відповідача не з`являлась. Більш того, ОСОБА_2 , 1944 року народження, яка є матір`ю відповідача, не має представницьких повноважень у цій справі, про що свідчать її заяви від 15.04.2022 до судів про відсутність представницьких повноважень, які ігноруються іноземним судом. Втім, саме двосторонній Договір між країнами передбачає перелік документів, які повинні бути додані до Клопотання, серед яких документ з якого виходить, що сторона проти якої було винесено рішення, яка не брала участі у процесі, була в належному порядку та своєчасно викликана до суду та поінформована про наслідки своєї неявки, а у разі її процесуальної недієздатності була належним чином представлена. Тобто, тільки у разі процесуальної недієздатності особа, проти якої винесено рішення, має бути належним чином представлена. Доказів про процесуальну недієздатність відповідача матеріали клопотання не містять, а тому останній повинен був повідомлятися про розгляд справи в порядку, передбаченому статтями 10, 11 Договору.

Також зазначає, що впродовж 2023-2025 років стягувач неодноразово подавала клопотання про надання дозволу на виконання рішень іноземного суду на території України, серед яких є також клопотання, що безпосередньо стосується рішення Учкурганського міжрайонного суду по цивільних справах Наманганської області Республіки Узбекистан від 17.01.2023 у цивільній справі №2-1601-2107/3457, а також ухвали Судової колегії у цивільних справах Верховного суду Республіки Узбекистан від 17.11.2023 у цивільній справі №2-1601-2107/3457.

Таким чином представник стягувача просить закрити провадження у цій справі на підставі п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

У судовому засіданні представник стягувача підтримала заявлене клопотання та просила суд його задовольнити.

Представник боржника в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечувала та просила закрити провадження з підстав, викладених у письмових поясненнях.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується клопотання, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, дійшов таких висновків.

Щодо клопотання представника боржника про закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 9 ст.10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права)

Згідно п.4 ч.1 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Пунктом 3 частиною 1 статтею 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Залишення заяви без розгляду - це форма закінчення справи без ухвалення рішення, яка застосовується, як правило, у зв`язку з порушенням заінтересованими особами умов реалізації права на звернення до суду і не перешкоджає повторному зверненню до суду з таким же позовом. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених у законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена, та при повторній неявці сторін.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення змісту п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) зазначила, що «згідно з п. 3 ч. 1ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі» (пункти 26, 27).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «необхідність застосування п. 2 ч. 1ст. 205 ЦПК України зумовлена, по-перше, неприпустимістю розгляду судами тотожних спорів, в яких одночасно тотожні сторони, предмет і підстави позову, та, по-друге, властивістю судового рішення, що набрало законної сили (ст. 223 ЦПК України). За змістом наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Отже, суд закриває провадження у справі, якщо в позовах, які розглядалися судами, одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю співпадають за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Разом з тим, як вбачається зі місту вищевказаних клопотань, на які посилається представник боржника, останні за своєю суттю відрізняються один від одного в розумінні вимог п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. При цьому клопотання від 20.01.2025, що розглядається в даному провадженні, по своїй суті є більш конкретизованим по зазначеним обставинам. Отже, матеріали, обгрунтування та додані до клопотання документи у даних справах не є тотожними.

Враховуючи вищевикладене, судом не знайшов правових підстав для задоволення клопотання про закриття провадження у справі відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.255 ЦПК України.

Як вбачається зі змісту розглядуваного клопотання стягувач просить розглянути питання про визнання Рішення Учкурганського суду по цивільним справам від 17 січня 2023 року № 2-1601-2107/3457 та його примусового виконання, а також ухвали Судової колегії по цивільних справах Верховного Суду Республіки Узбекистан від 17.11.2023 по цивільній справі №2-1601-2107/3457.

Згідно статті 3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 1 ст. 462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Із змісту ст. ст. 463, 464 ЦПК України вбачається, що рішення іноземного суду може бути пред`явлено до примусового виконання в Україні протягом трьох років з дня набрання ним законної сили, за винятком рішення про стягнення періодичних платежів, яке може бути пред`явлено до примусового виконання протягом усього строку проведення стягнення з погашенням заборгованості за останні три роки. Питання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду розглядається судом за місцем проживання (перебування) або місцезнаходженням боржника.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили. Визнання та виконання таких рішень здійснюється у порядку, встановленому законом України (ст.82 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 53 Конвенції «Про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах» від 22 січня 1993 року - клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню. До клопотання про дозвіл примусового виконання рішення додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності.

Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Порядок визнання та примусового виконання в Україні судових рішень (в тому числі, ухвалених судами Республіки Узбекистан) на теперішній час врегульовано нормами Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах (Мінськ, 22.01.1993 року), Закону України «Про міжнародне приватне право», Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VІІІ), Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Державної судової адміністрації України від 27 червня 2008 року №1092/5/54, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02.07.2008 за № 573/15264.

10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано Конвенцію про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, яка набула чинності для України 14 квітня 1995 року і застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією і Туркменістаном (Закон України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР).

Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР ратифіковано із застереженнями Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах (м. Мінськ, 22 січня 1993 року).

Відповідно до вказаного закону, Україна взяла на себе: зобов`язання щодо надання правової допомоги в обсязі, передбаченому статтею 6 Конвенції, за винятком визнання і виконання виконавчих написів; зобов`язання визнавати і виконувати рішення, винесені на територіях держав - учасниць Конвенції, передбачені пунктом «а» статті 51 Конвенції, за винятком нотаріальних актів щодо грошових зобов`язань.

Згідно з пунктом «а» ст. 51 «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», кожна з Договірних Сторін на умовах, передбачених цією Конвенцією, визнає і виконує рішення, винесені на території інших Договірних Сторін, зокрема, рішення установ юстиції по цивільних і сімейних справах, включаючи затверджені судом мирові угоди по таких справах і нотаріальні акти у відношенні грошових зобов`язань, рішення судів по кримінальних справах про відшкодування збитку.

Відповідно до ст.53 Конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», клопотання про вирішення примусового виконання рішення подається в компетентний суд сторони, що домовляється, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано до суду, який виніс рішення по справі у першій інстанції. Цей суд направляє клопотання суду, компетентному винести рішення по клопотанню.

Пунктом 10 вищевказаної Постанови Верховного Суду України визначено, що під визначеним міжнародними договорами України судовим порядком розгляду клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) розуміється порядок провадження в цивільних справах, встановлений ЦПК. Тому при розгляді зазначених клопотань повинні застосовуватися відповідні інститути ЦПК, які згідно із засадами цивільного судочинства забезпечили б права стягувача та боржника, об`єктивне, правильне і своєчасне вирішення питання.

Процесуальні правовідносини, які спрямовані на визнання та виконання рішень іноземних суддів в Україні врегулюванні у розділі ІХ чинного Цивільно-процесуального кодексу України.

Також статтею 466 ЦПК України визначено вимоги до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Усі документи, які необхідні для додавання до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, заявником додані до матеріалів справи.

Відповідно до ч. 7 ст. 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 468 ЦПК України якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущений встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;

9) в інших випадках, встановлених законами України.

Отже, заявник зобов`язаний надати разом із клопотанням про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи.

Судом встановлено, що згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 07.12.2020, видану ОСОБА_1 , фактичним місцем проживання останнього є: АДРЕСА_1 (а.с.15, т. 1).

Разом з тим документ, яким було б засвідчено факт того, що сторона боржника, котрий не брав участі у судовому процесі, була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, до клопотання про визнання і надання дозволу на примусове виконання в Україні рішення іноземного суду не долучено, серед додатків не зазначено і у матеріалах відповідно не міститься.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» № 12 від 24.12.1999 року, виклик у судове засідання може підтверджуватись оригіналом або засвідченою копією документа, за допомогою якого мав здійснюватися виклик згідно з міжнародним договором або законодавством держави, де розглядалася справа.

При цьому Порядок вручення документів та підтвердження вручення документів передбаченийстаттями10,11 Договору. Так, установа юстиції запитуваної Договірної Сторони здійснює вручення документів відповідно до прохання та правил, діючих на території цієї Договірної Сторони, якщо документи, що вручаються, складені мовою цієї держави чи російською мовою або забезпечені належно завіреним перекладом. В протилежному випадку вона передає документи одержувачу, якщо він згоден добровільно їх прийняти. Підтвердження для вручення, вірності перекладу документів здійснює установа юстиції, від якої виходить прохання, або дипломатичний чи консульський представник однієїз Договірних Сторін. Якщо документи не можуть бути вручені за адресою, вказаною у проханні, запитувана установа юстиції вживає відповідно до законодавства своєї держави заходів, необхідних для встановлення адреси. В разі, коли встановлення адреси виявиться неможливим, запитувана установа юстиції повідомляє про це запитуючу установу юстиції та повертає їй документи, що підлягають врученню. Підтвердження вручення документів оформлюється відповідно до правил, що діють на території запитуваної Договірної Сторони.

У підтвердженні повинні бути зазначені спосіб, місце і час вручення, а також особа, якій вручені документи. Підтвердження вручення документів направляється запитуваній установі юстиції.

В свою чергу, суд вказує, що наявні в матеріалах клопотання телефонограми (а.с.99, т.1;а.с.184, т.1) не є доказом належного сповіщення особи про розгляд справи, в той час коли судові доручення на вручення процесуальних документів відповідачу ОСОБА_1 на території України в матеріалах клопотання відсутні, які і відсутні посилання на дані обставини в мотивувальних частинах рішення узбецького суду, які просить визнати та виконати стягува(а.с.92-95, т.1; 179-181, т.1).

За таких обставин посилання представника стягувача у додаткових поясненнях останньої щодо того, що до клопотання про надання дозволу на примусове виконання на території України рішень іноземної держави надані докази належного повідомлення відповідача про розгляд справи, є необгрунтованими та безпідставними.

При цьому зазначення у довідці інформації про сповіщення представника відповідача матері ОСОБА_2 , судом до уваги не приймається з огляду на відсутність у матеріалах справи документів на підтвердження повноважень вказаного представництва.

Суд також вказує, що під визначеними міжнародними договорами України судовим порядком розгляду клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) розуміється також порядок провадження в цивільних справах, встановлений ЦПК України. Тому при розгляді зазначених клопотань повинні застосовуватися відповідні інститути ЦПК, які згідно із засадами цивільного судочинства забезпечили б права стягувана та боржника, об`єктивне, правильне і своєчасне вирішення питання.

За таких обставин, суд доходить до висновку, що у наданих іноземним судом матеріалах відсутні належні та допустимі докази того, що відповідач у встановленому порядку був повідомлений про розгляд справи у вказаних судах.

У відповідності до вимог ч. 6 ст. 467 ЦПК України, розглянувши подані документи та вислухавши пояснення сторін, суд постановляє ухвалу про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду або про відмову у задоволенні клопотання з цього питання. Копія ухвали надсилається судом сторонам у триденний строк з дня постановлення ухвали.

При цьому також суд вказує, що згідно із п.12 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999р. за № 12 «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражі і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» клопотання про визнання й виконання рішень іноземних судів (арбітражів) суд розглядає у визначених ними межах і не може входити в обговорення правильності цих рішень по суті, вносити до останніх будь-які зміни.

На підставі вищезазначеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, аналізуючи наведені норми законодавства, враховуючи те, що боржник не був належним чином повідомлений про розгляд справи іноземним судом, а також відсутність доказів протилежного, судом не встановлено правових підстав для задоволення клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення узбецького суду про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_1 .

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.255 ч.1 п.3, 462-467, 468, 469 ЦПК України, суд

постановив:

В задоволенні клопотання про закриття провадження по справі з розгляду клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення узбецького суду про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_1 відмовити.

У задоволенні клопотання про визнання та надання дозволу на виконання на території України рішення узбецького суду про стягнення заборгованості по аліментам з ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги, протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено законом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Повний текст ухвали складено 13 червня 2025 року.

Суддя В.М. Яковлева