Справа №461/3173/25
Провадження №2/461/1830/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2025 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого - судді Кротової О.Б.,

за участі секретаря судового засідання Басараб Д.Е.,

представник відповідача Суптель В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

Позивач ОСОБА_1 17.04.2025 звернувся в суд із позовом, у якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 361 200 грн, три відсотки річних в сумі 27 075 грн 15 коп, інфляційні втрати в розмірі 89 459 грн 60 коп, а також судовий збір, сплачений при поданні позову, в сумі 4 777 грн 40 коп. Позовні вимоги мотивує тим, що 24.09.2021 відповідач ОСОБА_2 отримав від нього грошові кошти у позику в розмірі 361 200 грн та зобов`язався повернути їх не пізніше 24.09.2022, що підтверджується відповідною розпискою. Разом з тим, відповідач не виконав свої зобов`язання, на неодноразові звернення щодо повернення коштів, такі не повернув. Таким чином, окрім суми позики, позивачем здійснено нарахування 3% річних на суму боргу, а також інфляційні втрати за весь час прострочення у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України.

Процесуальні дії у судовій справі

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у Галицькому районному суді м.Львова від 17.04.2025 визначено склад суду: головуючий суддя Кротова О.Б.

На виконання положень частини 8 статті 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), за запитом з Єдиного державного демографічного реєстру 18.04.2025 засобами підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» Галицький районний суд м. Львова сформував відповідь №1305720 щодо адреси реєстрації відповідача ОСОБА_2 на території Галицького району міста Львова.

Ухвалою від 22.04.2025 прийнято позов до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Від позивача ОСОБА_1 29.05.2025 надійшла заява, у якій останній просив розглядати справу у його відсутності.

Від відповідача ОСОБА_2 29.05.2025 надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 10.06.2025 представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 позовні вимоги заперечив з підстав, що наведені у відзиві на позов. Пояснив, що розписка дійсно написана ОСОБА_2 , однак насправді грошові кошти ОСОБА_1 . ОСОБА_2 не передавались, оскільки юридична особа, яку представляв ОСОБА_2 , як орендар, та ОСОБА_1 , як орендодавець, мали намір укласти договір оренди приміщень і ця сума була фактично попередньою оплатою за оренду приміщень на рік часу, однак юридична особа, яка повинна була орендувати ці приміщення так і не орендувала їх рік часу, правовідносини між сторонами були припинені. Відтак, заперечує покликання позивача на укладення між сторонами договору позики, оскільки такі мали зовсім іншу правову природу.

Аргументи учасників справи

Позивач ОСОБА_1 у своїй заяві, яка надійшла до суду 29.05.2025, позовні вимоги підтримав, просив задоволити такі в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог за безпідставністю, покликаючись на таке. Надана позивачем розписка не містить даних про позику чи інші правовідносини, оскільки насправді позивач грошових коштів не передавав, а він такі не отримував, відтак розписка за своїм змістом і текстом не містить даних про те, що предметом розписки є договір позики. Вказує, що в дійсності безгрошова розписка це наміри сторін щодо інших правовідносин, а саме орендних зобов`язань, які позивач приховує від суду. Так, сторони на протязі тривалого часу співпрацювали щодо оренди приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , тобто існували господарські взаємовідносини між юридичними суб`єктами позивач представляв інтереси іншої юридичної особи у співвідносинах із підприємцем-відповідачем. Позивач почав вимагати від нього провести авансом передоплату на один рік з 24.09.2021 до 24.09.2022 за оренду приміщень та комунальних послуг в будинку АДРЕСА_1 . Розрахунок передоплати складався з оплати оренди приміщень на місяць, а також майбутніх витрат за електроенергію, опалення, водопостачання, водовідведення, прибирання та інші витрати, які б складали в підсумку 361 200 грн на наступний рік. Він (відповідач) не мав можливості одночасно заплатити позивачу таку суму коштів, на що позивач поставив вимогу припинити підприємницьку діяльність у зазначеному приміщенні. З метою уникнення таких дій, він був змушений написати розписку, якою на даний час позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, хоча в дійсності жодних грошей він не отримував. Таким чином, зазначає, що відповідно до ст. 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цей правочин є недійсним, оскільки одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Згідно із розпискою від 24.09.2021, написаною власноручно відповідачем ОСОБА_2 , останній засвідчив факт отримання ним від ОСОБА_1 суми коштів в розмірі 361 200 грн, які зобов`язався повернути не пізніше 24.09.2022.

У зв`язку із неповерненням коштів відповідачем, позивачем ОСОБА_1 11.09.2023 направлено ОСОБА_2 претензію щодо сплати заборгованості, яка фактично не була отримана адресатом, оскільки лист повернувся адресату із поміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання». Вказане підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, виплату поштового перекладу №117.

Відповідачем ОСОБА_2 не заперечується факт написання власноручно ним розписки, однак заперечується факт отримання коштів, останній вказує на іншу справжню природу укладеного договору.

Також позивачем ОСОБА_1 надано розрахунок суми боргу з урахуванням 3% річних та інфляції за період з 25.09.2022 по 25.03.2025, згідно з яким за цей період 3 % річних становить 27 075, 15 грн, а інфляційні втрати складають 89 459, 60 грн.

2.Мотивувальна частина

Позиція суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками ст.1046 ЦК України

Частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Тлумачення частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Висновки суду

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов такого висновку.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач ОСОБА_2 надав оригінал розписки, яка підтверджує отримання відповідачем у борг коштів в розмірі 361 200 грн із зобов`язанням повернути такі до 24.09.2022.

Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 є держателем оригіналу розписки, він вважається позикодавцем. Окрім цього, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, як кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем ОСОБА_2 не виконане, що узгоджується із нормами ст. 545 ЦК України.

Заперечуючи позовні вимоги позивача, відповідач ОСОБА_2 , який не заперечив факт написання ним розписки, зазначив про іншу природу укладеного договору та характеру правовідносин, що склались між сторонами, зокрема орендних зобов`язань, а також вказав про неотримання у позику коштів, зазначених у розписці.

Разом з тим, такі доводи відповідача не узгоджуються з матеріалами справи, не підтверджуються належними та допустимими доказами, не спростовують факту отримання коштів у позику та наявності заборгованості перед позивачем. До відзиву ОСОБА_2 долучив скрін-фото із месенджера (не встановленого), згідно з яким отримано два документа із номера телефону « НОМЕР_1 ». Ці документи містять лише бланк розписки та рукописний текст: «оренда 325 тис грн, електроенергія 36 200 грн, борг 361 200 грн, курс середній $ 26,67, мій код ».

Отже, з огляду на наведені норми та встановлені обставини справи, відповідачем не спростовано факту укладення договору позики між ним та позивачем, а також не доведено, що договір, укладений між сторонами, мав іншу правову природу. Окрім цього, судом не встановлено підстав, передбачених 230 ЦК України, для визнання недійсності правочину, зокрема вчиненого під впливом обману.

Так, у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19 вказано, що при вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 230 ЦК України, суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_2 не виконав свої зобов`язання з повернення грошових коштів за договором позики, а також не довів відсутності у нього такого зобов`язання, з огляду на іншу природу правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є підставними в частині стягнення заборгованості за основною сумою боргу в розмірі 361 200 грн.

Щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення із відповідача ОСОБА_2 трьох відсотків річних в сумі 27 075 грн 15 коп та інфляційних втрат в розмірі 89 459 грн 60 коп, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

У постанові від 06 вересня 2023 року у справі №910/8349/22 Верховний Суд зробив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів.

Зокрема, тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією РФ, в Україні з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та діє по даний час.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних за період з 25.09.2022 по 25.03.2025, однак у зазначений період, з огляду на наведені норми, відповідач звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, відтак позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині не підлягають задоволенню.

Розподіл судових витрат.

Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, із врахуванням розміру задоволених позовних вимог, з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 слід стягнути 3 612,04 грн судового збору, сплаченого при поданні позову до суду.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 12, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 361 200 (триста шістдесят одну тисячу двісті) грн.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3 612 грн 04 коп судового збору, сплаченого при поданні позову, пропорційно до задоволеної частини вимог.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 10.06.2025

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_3 .

Суддя О.Б. Кротова