ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3060/25 Справа № 180/1426/20 Суддя у 1-й інстанції - Нанічкіна Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про прийняття відмови від первісних та зустрічних позовних вимог по справі № 180/1426/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про поділ майна подружжя, визнання договору купівлі-продажу вдаваним та застосування правових наслідків удаваного правочину, та за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення недоотриманих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 подала через суд позовну заяву, згодом збільшивши позовні вимоги, пред`явлену до ОСОБА_1 , на предмет поділ майна подружжя.

Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 07 грудня 2020 року до участі у справі за позовом ОСОБА_2 третьою особою залучено ОСОБА_3 .

У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду в рамках позову ОСОБА_2 із зустрічною позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_2 , на предмет поділу майна подружжя, визнання договору купівлі-продажу вдаваним та застосування наслідків удаваного правочину.

У грудні 2020 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - ОСОБА_3 подав позов, пред`явлений в рамках цієї справи до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення недоотриманих коштів.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майно, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , з житловою площею 61,7 кв.м і загальною площею 81,7 кв.м., і яка складається з: коридор 1-1=4,8 кв.м, житлова 1-2=14,5 кв.м, житлова 1-3=19,8 кв.м, житлова 1-4= 12,7 кв.м, комора 1-5=0,9 кв.м, туалет 1-6=1,2 кв.м, ванна 1-7=2,5 кв.м, кухня 1-8=7,0 кв.м, житлова 1-9=14,7 кв.м, коридор 1-10=3,6 кв.м, а 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 залишено у власності ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0032 га, кадастровий номер земельної ділянки :01:017:0228, цільове призначення - для будівництва індивідуальних гаражів, а 1/2 частину вказаної земельної ділянки залишено у власності ОСОБА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину гаражу загальною площею 30,7 кв.м, розташованого за адресою: гараж АДРЕСА_2 , на земельній ділянці кадастровий номер :01:017:0228, а 1/2 частину вказаного гаражу залишено у власності ОСОБА_1 .

Поділено між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 майно подружжя, що є у спільній сумісній власності - легковий автомобіль «MAZDA CX-5», 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 , шляхом присудження ОСОБА_1 легкового автомобіля «MAZDA CX-5», 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 та присудження грошової компенсації вартості 1/2 частини легкового автомобіля «MAZDA CX-5», 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 ОСОБА_2 :

визнано за ОСОБА_1 право власності на легковий автомобіль «MAZDA CX-5», 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 ;

припинено право власності ОСОБА_2 у спільному майні подружжя на легковий автомобіль «MAZDA CX-5», 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , VIN - НОМЕР_2 ;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частки легкового автомобіля «MAZDA CX-5», 2018 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , в розмірі 309250 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнання договору купівлі-продажу вдаваним та про застосування правових наслідків удаваного правочину - відмовлено.

В задоволенні позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та стягнення недоотриманих коштів - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 4908,50 грн, оплати вартості оцінки майна в розмірі 5000 грн та на правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Із вказаним рішенням ОСОБА_1 не погодився та 01 січня 2025 року через свого представника - адвоката Поставця О.О. подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині поділу автомобіля та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення його зустрічних позовних вимог. 27 та 28 січня 2025 року скаржник ОСОБА_1 подав доповнення до апеляційної скарги, в яких просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині поділу автомобіля та ухвалити нове рішення в цій частині, визнавши за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 право спільної сумісної власності у рівних частках по 1/2 за кожним на спірний транспортний засіб, визначивши та присудивши частки на грошове зобов`язання за договором позики (безвідсоткової) від 05 грудня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 її частку шляхом щомісячної сплати не менше ніж 4900 грн до повного погашення.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2025 року призначено справу до розгляду на 02 квітня 2025 року.

25 березня 2025 року ОСОБА_2 , яка є позивачем за первісним позовом, подала заяву про відмову від позовних вимог в частині поділу автомобіля, посилаючись на те, що між ними врегульований спір щодо поділу автомобіля на підставі взаємних поступок.

Того ж дня ОСОБА_1 , який є позивачем за зустрічним позовом, подав заяву про відмову від зустрічного позову в частині поділу салону краси для перманентного макіяжу та манікюру, автомобіля та позики на його купівлю, посилаючись на те, що між ними врегульований спір щодо поділу майна подружжя у зазначеній частині на підставі взаємних поступок.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Згідно ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову відповідає вимогам ст. ст. 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, вважає, що заяви ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відмову від їх позовів у визначених ними частинах заявлених вимог задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як встановлено колегією суддів, справа до розгляду призначалась на 02 квітня 2025 року та 04 червня 2025 року. В обидва судових засідань жодна із сторін для розгляду справи не з`явилась, що підтверджується матеріалами справи (а.с.179,180 Том ІV).

Натомість, Дніпровський апеляційний суд належним чином, у відповідності до положень ст.128-130 ЦПК України, повідомляв учасників справи про день та час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 .

У відповідності до ч.3 ст. 131 ЦПК Україниучасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Заявляючи про відмову від вимог в частинах визначених кожним окремо у справі, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не зазначали підстав неможливості особистої явки до суду та не наводили поважних причин своєї неявки в судові засідання.

Подання заяви про відмову від позову є реалізацією позивачем його диспозитивних прав, передбачених нормами ЦПК України (Постанова Верховного Суду від 20 жовтня 2020 року в справі №2-2394/2009).

За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 22 квітня 2024 року у справі №240/19893/22 колегія суддів зазначила, що нормами КАС України передбачено право позивача як учасника справи з урахуванням приписів цього Кодексу та керуючись наявною в нього метою, вільно обирати вид власної процесуальної поведінки, в тому числі шляхом відмови від позову на будь-якій стадії судового процесу.

Водночас з огляду на вагомість процесуальних та матеріально-правових наслідків відмови від позову у вигляді неможливості звернутися до суду з тотожним позовом вдруге, складністю однозначно ідентифікувати при власноручному підписі особу-підписанта, а також з метою запобігання вчинення іншими особами умисних дискредитуючих дій, обов`язковою передумовою прийняття такої відмови судом є роз`яснення сторонам наслідків відповідних процесуальних дій, а також ретельної/якісної перевірки дійсної відсутності в діях позивача порушень закону чи чиїх-небудь прав, свобод або інтересів, зокрема учасників справи, що можливо здійснити, за умови наявності раціональних сумнівів та проявляючи розумну обачність (due diligence), зокрема, у судовому засіданні з викликом учасників справи.

Колегія суддів у даній справі наголошує, що за аналогічними нормами ЦПК України передбачено таке ж право позивача вільно обирати вид власної процесуальної поведінки.

У цій справі, що переглядається, колегія суддів доходить висновку, що оскільки про розгляд заяв про відмову від позову у встановленому законом порядку як первісний позивач ОСОБА_2 та зустрічний позивач ОСОБА_1 , так і інші учасники справи, були повідомлені належним чином, однак не з`явились та не повідомляли про поважність причин такої їх неявки, то суд був позбавлений можливості з`ясування, зокрема, у позивачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , їх думки щодо особистого підтримання поданої заяви про відмову від позову за для підтвердження волевиявлення позивачів на предмет обізнаності та погодження з наслідками відповідних процесуальних дій, а також думки третьої особи, яка заявила самостійні вимоги на предмет спору, за їх позовами з приводу заявленої ними заяви.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що заявт ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про відмову від позовних вимог в певній їх частині не може бути прийнята судом апеляційної інстанції, а судове провадження у справі в цій частині первісного та зустрічного позовів не може бути закрито, в розумінні п. 4 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Керуючись ст. 255, 362, 364, 373, 381 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

У задоволенні заяв ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про відмову від первісних та зустрічних позовних вимог - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини ухвали проголошені "04" червня 2025 року.

Повний текст ухвали складено "09" червня 2025 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна