К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 червня 2025 року місто Київ

справа № 357/10826/24

апеляційне провадження № 22-ц/824/9792/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Ярмола О.Я. від 6 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позов обґрунтовано тим, що з 5 квітня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 9 січня 2020 року. Під час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2020 року у справі № 357/14131/19 ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого статтею 117 КК України (умисне вбивство матір`ю своєї новонародженої дитини) і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк три роки. Протягом останніх п`яти років, з моменту вчинення відповідачем кримінального правопорушення дитина проживає з батьком перебуває на його повному утриманні.

Відповідач не цікавиться життям та здоров`ям дитини, не вітає на свята та з днем народження, не піклується про фізичний та моральний розвиток своєї дитини, матеріально не допомагає. За весь час, з моменту вчинення злочину, ОСОБА_3 ні разу не бачила

дитини та не розмовляла з нею; самоусунулася від виконання батьківських обов`язків та не робить жодних кроків для того, щоб змінити ситуацію.

Посилаючись на викладене, а також на те, що дитина потребує значних затрат на її здорове харчування, одяг та медичне обслуговування, позивач просив стягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття; позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 березня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_3 , але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 30 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 1 211 грн 20 коп. В частині позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що малолітня дитина проживає з позивачем та перебуває на його утриманні, а тому з ОСОБА_3 слід стягнути аліменти у визначеному розмірі. Відмовляючи у задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав, суд виходив з того, що це є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Суд також врахував висновок виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області, яким встановлено недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, а також факт її перебування у виправній колонії за вироком суду, що об`єктивно вплинуло на неможливість виконання батьківських обов`язків.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у позбавленні батьківських прав відповідачки і ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення цієї вимоги.

Скаржник зазначає, що при ухваленні рішення суд неповно з`ясував обставини того, що відповідачку було засуджено за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, а саме за убивство її новонародженої дитини.

Суд дійшов помилкового висновку, що факт взяття відповідачки під варту та перебування її у виправній колонії є об`єктивною причиною, що унеможливлює виконання нею її батьківських обов`язків, оскільки не врахував, що ОСОБА_3 взято під варту лише 30 листопада 2024 року. На дату подання позовної заяви відповідачка не цікавилася жодним чином життям дитини, вона не має психоемоційного контакту з дитиною, яка в силу свого віку навіть не пам`ятає матір.

Також наголошує на тому, що ОСОБА_3 , відбуваючи покарання у виправній колонії з мінімальним рівнем безпеки, ніяким чином не намагається вийти з дитиною на зв`язок, хоча має право на листування та побачення.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

Зміст апеляційної скарги свідчить, що судове рішення оскаржується лише в частині відмови у позбавленні батьківських прав. В іншій частині судове рішення не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи не подали відзиви на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції в режимі відеоконференції підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, в судове засідання не з`явилася, однак подала клопотання про розгляд справи без участі представника.

З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України неявка відповідача та представника третьої особи не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що з 5 квітня 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 9 січня 2020 року в справі № 357/13076/19.

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження, виданого 7 листопада 2019 року Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Малолітня ОСОБА_4 проживає разом з батьком. Згідно витягу з Реєстру Білоцерківської міської територіальної громади № 15.2-03/14508 від 26 червня 2024 року, ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2020 року, який залишений без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 22 червня 2023 року, в справі № 357/14131/19 ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочину,

передбаченого статтею 117 КК України (умисне вбивство матір`ю своєї новонародженої дитини) і призначено їй покарання у виді трьох років позбавлення волі.

Згідно довідки № 01-21/16 від 19 червня 2024 року, виданої Білоцерківським закладом дошкільної освіти № 12 "Джерельце" дитина ОСОБА_4 є вихованцем та відвідує старшу опорно-рухову групу "Колосок". За час перебування дитини в дошкільному закладі освіти мати дитину в групу не приводила, на свята та батьківські збори не з`являлася.

Згідно висновку органу опіки та піклування - рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28 січня 2025 року № 51, комісія вирішила, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є недоцільним і таким, що не відповідає інтересам дитини.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі "Мамчур проти України" від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батьків спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Саме такий правовий висновок викладено Верховним Судом в постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року в справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року в справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року в справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року в справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року в справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року в справі № 331/5427/17.

З наведеного слідує, що судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно застосував положення статті 164 СК України, з урахуванням висновку щодо застосування даної норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, а також взяв до уваги, що позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, тобто природних прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Таким чином, установивши фактичні обставини справи, суд, правильно розтлумачивши поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і з`ясувавши, що матеріали справи не містять доказів свідомого умисного ухилення ОСОБА_3 від виконання своїх батьківських обов`язків, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення останньої батьківських прав відносно доньки ОСОБА_5 , яка проживає разом з батьком.

Законодавцем визначено, що при вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.

У даній справі судом першої інстанції не встановлено обставин, які б свідчили про те, що ОСОБА_3 не бажає спілкуватися зі своєю донькою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, яка наразі проживає з батьком.

Так, суд першої інстанції надав належну оцінку тій обставині, що вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2020 року ОСОБА_3 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого статтею 117 КК України (умисне вбивство матір`ю своєї новонародженої дитини) і призначено їй покарання у виді трьох років позбавлення волі. Поруч з цим, суд обґрунтовано вказав на те, що факт взяття ОСОБА_3 під варту та перебування її у виправній колонії за вироком суду є об`єктивною причиною, що унеможливлює виконання нею батьківських обов`язків.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові Верховного Суду від 8 червня 2022 року в справі № 362/4847/20.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що суд неповно з`ясував обставин засудження відповідачки за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого статтею 117 КК України.

Та обставина, що дитина проживає разом з батьком та на час розгляду справи вихованням і розвитком дитини займається батько, а також те, що мати дитини вироком суду засуджена за вчинення кримінального правопорушення, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає приймати участь в утриманні і вихованні дитини, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Навпаки, матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 бажає приймати участь в житті своєї дитини.

Так, під час вирішення органом опіки та піклування питання щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_5 встановлено, що на відповідний запит державна установа "Кам`янська виправна колонія ( № 34)" (вхідний № 3497 від 31 грудня 2024 року) повідомила, що ОСОБА_3 відбуває міру кримінального покарання згідно з вироком суду від 30 червня 2020 року, а також долучила заяву ОСОБА_3 від 12 грудня 2024 року, в якій остання зазначила, що вона проінформована про судовий розгляд справи в Білоцерківському міськрайонному суді Київської області й не підтримує позову ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, зокрема відсутності доказів умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, колегія суддів вважає безпідставними посилання скаржника на те, що ОСОБА_3 до часу взяття під варту не виконувала своїх батьківських обов`язків. З цих же підстав не заслуговують на увагу судової колегії і доводи скаржника про те, що ОСОБА_3 , відбуваючи покарання у виправній колонії та маючи право на листування і побачення, не вчиняла дій направлених на контакт з дитиною.

Позбавлення батьківських прав батька (матері), які не відмовляються від виконання своїх батьківських обов'язків, а навпаки бажають спілкуватись та бачитись з дитиною, не втратили інтересу до дитини, до участі у її вихованні та мають намір і вчиняють дії для відновлення з нею відносин не відповідатиме інтересам самої дитини (постанова Верховного Суду від 1 серпня 2024 року у справі № 761/25311/20-ц).

Доводи апеляційної скарги про те, що у ОСОБА_3 відсутній психоемоційний зв`язок з дитиною і вона через свій вік не пам`ятає мами не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не є достатньою підставою для позбавлення батьківських прав. Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 9 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17.

У постанові від 4 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 Верховний Суд вказав, що "…сімейні відносини мають "складний" характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини".

У справі, що переглядається, суд першої інстанції не встановив будь-якої реальної загрози від відповідачки, як матері, благополуччю її доньки, водночас лише сам факт вчинення відповідачем кримінального правопорушення та відбування міри покарання, а також емоційного не сприйняття матері дитиною в силу її віку протягом певного часу (зі слів батька) не може бути підставою для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав. В той же час, це вказує на необхідність налагодження стосунків між донькою та матір`ю, та, за можливості, застосування сімейної медіації.

Отже, позбавлення батьківських прав матері, яка не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки бажає спілкуватися та бачитися з дитиною, не втратила інтересу до дитини, не відповідатиме інтересам малолітньої ОСОБА_4 .

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що позовна заява не містить аргументованого викладення того, у чому саме полягає порушення прав дитини та яким чином позбавлення матері батьківських прав щодо доньки, якій 6 років, відповідатиме її найкращим інтересам.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем позовних вимог щодо умисного ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків та правомірно відмовив у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги фактично є тотожними доводам позовної заяви, яким суд першої інстанції надав повну та належну оцінку. Ці доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та у відповідності до вимог цивільного процесуального законодавства не потребують повторного правового аналізу з боку суду апеляційної інстанції.

Таким чином, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 6 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: