ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4905/25 Справа № 184/1592/24 Суддя у 1-й інстанції - Томаш В. І. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Травкіній В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця"

на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2025 року у складі судді Томаша В.І.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення недоплаченої заробітної плати, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», працюючи на посаді електромеханіка дільниці в СП «Апостолівська дистанція сигналізації та зв`язку» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

З 2017 року по 2022 рік йому щорічна надавалась графікова тарифна відпустка.

Кожного разу при наданні відпустки він звертався з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п.3.1.16 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, який є чинним по цей час та пролонгований відповідно до ст. 9 ЗУ «Про колективні договори і угоди», яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

Зазначає, що відповідач не попереджав його про погіршення існуючих умов оплати праці.

В порушення умов Колективного договору йому не надавалась матеріальна допомога на оздоровлення у розмірі мінімальної заробітної плати по Україні, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну допомогу на оздоровлення за період 2017-2022 роки (включно) у розмірі 15983,25 грн.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачену суму матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі 15983,25 грн.

Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь держави судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що дії відповідача щодо невиплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2017 року-2022 роки є неправомірними, заявлений позивачем позов є обґрунтованим та доведеним належними та допустимими доказами, які не спростовані відповідачем у справі.

Не погодившись з рішенням суду, АТ "Українська залізниця" звернулося з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просили рішення скасувати та ухвалити нове рішення у справі про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про застосування до спірних відносин положення п.3.1.16 Колективного договору, укладеного між адміністрацією та первинною профспілковою організацією структурного підрозділу «Апостолівська дистанція сигналізації та зв`язку» в частині виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2017-2021 роки, є помилковими. Суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права, без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного суду по справам № 501/4788/21 від 10 січня 2024 року, № 501/4789/21 від 25 січня 2024 року, № 501/4698/21 від 14 лютого 2024 року. Окрім того, суд не звернув уваги на те, що позива звернувся до суду лише у 2024 році, тобто з пропуском строку передбаченим ч. 1 ст. 233 КзпП України, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з АТ «Українська залізниця», працюючи на посаді електромеханіка дільниці в СП «Апостолівська дистанція сигналізації та зв`язку» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця».

В період з 2017 року по 2022 рік йому надавалась щорічна графікова тарифна відпустка.

З цього приводу кожного разу при наданні відпустки він звертався з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до умов п.3.1.16 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, який є чинним відповідно до положень ст. 9 ЗУ «Про колективні договори і угоди»).

Як вбачається з п.3.1.16 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, який є чинним по цей час, матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника, у розмірі 40 відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.

За змістом положень п.1.4 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, який є чинним по цей час, встановлено, що: «Зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників дистанції, вносяться на протязі строку його дії за погодженням сторін і затверджуються на спільному засіданні керівництва дистанції і профкому дистанції, а всі інші - на конференції трудового колективу», що підтверджується копією витягу п.1.4 Колективного договору Апостолівської дистанції сигналізації та зв`язку на 2014 рік, в додатку № 5.

31 березня 2017 року керівництвом регіональної філії «Придніпровська залізниця» спільно з головою Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г було прийнято спільну постанову про застосовування з 01 квітня 2017 року замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом».

Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці», в структуру заробітної плати входять: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати.

Згідно із ч. 2 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» матеріальна допомога на оздоровлення є додатковою заробітною платою.

Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

Згідноіз ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.

Відповідно до ст. 13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.

Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.

Згідно із ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.

Отже, правове регулювання матеріальної допомоги належить до кола повноважень підприємства, тому законодавець залишив на розсуд сторін колективного договору, про ступінь докладності правового регулювання цього питання.

Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норм праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантованих виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситись тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

У розумінні положень ст. 5 ЗУ «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод. Забороняється включати до трудових договорів умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством, колективними договорами та угодами.

Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Статтею 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що прийняття спільної Постанови керівництвом регіональної філії «Придніпровська залізниця» з головою Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. №Н32/20, П-4-5г від 31 березня 2017 року є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством оскільки розмір мінімальної заробітної плати по Україні був більшим за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, тому при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню п. 3.1.16 Колективного договору.За таких обставин відповідач безпідставно недоплачував суму матеріальної допомоги позивачу протягом 2017-2022 років у загальному розмірі 15983,25 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

На підставі ч. 2 ст. 233 КЗпП (в редакції до змін від 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до положень ст. 233 КЗпП (в редакції від 19 липня 2022 року) працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Натомість, на підставі п. 1 Прикінцевих положень КЗпП під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину.

При цьому суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин, який тривав до 30 червня 2023 року.

Крім того, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, Верховний Суд виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2023 у справі №300/4201/22 вказував на те, що на момент порушення прав позивача в частині не нарахування та невиплати заробітної плати в належному розмірі ч. 2 ст. 233 КЗпП України діяла в редакції, якою строк звернення працівника до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці не обмежувався будь-яким строком, а тому вона і підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, а також те, що питання про звільнення позивача з роботи у відповідача не є предметом вирішення даного спору, яка продовжує працювати у структурному підрозділі відповідача, зважаючи на те, що на момент невиплати йому матеріальної допомоги на оздоровлення діяли норми ст. 233 КЗпП (2017-2022 роки), які передбачали можливість в разі порушення законодавства про оплату праці працівнику звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, то в даному випадку підстав для застосування тримісячного строку для звернення до суду з дня, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого, відповідно до заявлених вимог немає.

Отже, строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору не було пропущено, оскільки з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, він мав право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до вказаного спору строків позовної давності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову, оскільки невиплата позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення за період 2017 року по 2022 рік є неправомірною, а вимоги позову є обґрунтованими та доведеними належними та допустимими доказами, які не спростовані відповідачем у справі.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що після набрання чинності Законом №1774-VIII, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, є безпідставними, оскільки вказані зміни потягли зміну реального розміру матеріальної допомоги.

Доводи апеляційної скарги про те, що п. 4 рішення правління передбачено можливість та умови нарахування і виплати працівникам АТ «Укрзалізниця» та особам, які перебували в трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» під час дії рішення правління від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т), матеріальної допомоги на оздоровлення, за період з 24 лютого 2022 року до 30 червня 2024 року, у розмірі та на умовах, передбачених колективними договорами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, визначати окремими рішеннями правління за кожен рік, а тому відсутні підстави для задоволення позову, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності 24 березня 2022 року. В той же час, рішення АТ «Українська залізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (ст. 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися до спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем було пропущено строк звернення до суду з даним позовом, а тому наявні підстави для відмови у задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки з такою вимогою позивач мав право звернутися до суду без обмеження будь-яким строком.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно задовольнив позов, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини в справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11 лютого 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 28 травня 2025 року

Повний текст судового рішення складено 09 червня 2025 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна