Номер провадження 2/754/1289/25
РІШЕННЯ

Іменем України

26 травня 2025 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Зотько Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Юхименко А.Є.,

представника позивача Іванець О.В. ,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з додатковою відповідальністю «СК «ГАРДІАН», ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка в особі свого представника - адвоката Іванець О.В. звернулась до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з додатковою відповідальністю «СК «ГАРДІАН», ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП.

Ухвалою судді від 11.11.2024 було відкрито провадження у вказаній справі, з призначенням розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

05.12.2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі у зв`язку з тим, що у нього виникають об`єктивні сумніви у правомірності вимог позивачки, оскільки вартість ремонту за який заплатила позивачка не відповідає дійсному розміру збитків, багато позицій щодо заміни запчастин та ремонту не мають відношення до ДТП за участю відповідача. Відповідно до обставин пригоди, обсяг ремонтного впливу визначений СТО ТОВ «Прага Авто» набагато завищений і не відповідає ні технології ремонту, ні результатам оглядів оцінювачів, ТОВ «Прага Авто» не є виробником запчастин для автомобілів і для виконання ремонту повинен був придбавати запчастини у постачальника, представника заводу марки автомобіля Шкода. Оскільки позивачем не надано доказів того, які саме запчастини та за якою ціною і де нібито придбавав для нього ТОВ «Прага Авто» відповідач вважає ціни СТО ТОВ «Прага Авто» і вартість ремонту умисно завищеними. Щодо заявленого розміру моральної шкоди то відповідач вважає, що позивач не надав жодних належних та допустимих доказів спричинення моральної шкоди.

16.12.2024 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник позивачки повістю заперечувала доводи відповідача у відзиві та зазначила про те, що зазначена думка відповідача стосовно сумніву у законності дій позивача та посилання на «бажання позивача вирішити свої фінансові питання чи своїх контрагентів у вигляді СТО ТОВ «Прага Авто» за рахунок відповідача» є надуманими та такими, що не містять у собі жодних правових підстав. Одночасно з цим позивачка зазначила про те, що заявлена компенсація у розмірі 50 00 грн. буде відповідати тим стражданням та переживанням, які вона зазнала у зв`язку із ДТП.

Згідно ухвали судді від 17.12.2024 визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання.

Ухвалою суду від 13.02.2025 року було витребувано від 3-особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Товариства з додатковою відповідальністю «СК «ГАРДІАН» належним чином посвідченої копії Полісу №ЕР-219379125 згідно якого було застраховано цивільно-правову відповідальність ОСОБА_3 під час керування забезпеченим транспортним засобом VOLKSWAGEN TRANSPORTER д.н.з. НОМЕР_1 .

25.02.2025 року на виконання вимог ухвали суду від 13.02.2025 року від ТОВ «СК «ГАРДІАН» надійшла копія полісу №ЕР-219379125.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Іванець О.В. вимоги позовної заяви підтримала у повному обсязі, надаючи пояснення посилалась на обставини, викладені у позові та відповіді на відзив на позовну заяву.

Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся судом про розгляд справи належним чином, причини неявки суду невідомі.

Заслухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Нормами ч. 6 ст. 13 ЗУ "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що 14.07.2024 відбулась ДТП за участю автомобіля позивача та автомобіля «VOLKSWAGEN TRANSPORTER» д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням відповідача ОСОБА_3 , внаслідок чого було пошкоджено належний позивачці транспортний засіб.

Згідно із Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 13.08.2024 року ОСОБА_3 визнано винним в порушенні ПДР та вчиненні адмінправопорушеня, передбаченого ст.124 КУпАП.

Відповідно до частини третьої ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На час скоєння ДТП відповідальність власника транспортного засобу «Skoda Kodiaq» д.н.з. НОМЕР_3 була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР.220664462.

Позивачка у порядку ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» звернулась до ТДВ СК «Гардіан» із заявою про страхове відшкодування.

Згідно з Актом про врегулювання страхового випадку між ОСОБА_2 та ТДВ "СК "ГАРДІАН", розмір страхового відшкодування по заявленому страховому випадку становить 105 645,44 грн, який розраховується наступеним чином: 108 845,44 грн. (розмір завданого збитку) - 3 200,00 грн. (франшиза) = 105 645,44 грн..

Разом з тим, як зазначає позивачка, нею було витрачено на відновлювальний ремонт належного їй транспортного засобу кошти у загальному розмірі 219 523,81 грн., які складаються з 149 198,21 грн. - коштів на придбання запчастин та матеріалів та 70 327,60 грн. - кошти, пов`язані з виконанням робіт по ремонту автомобіля.

Таким чином, різниця між виплаченою позивачці сумою страхового відшкодування та фактичним розміром шкоди, спричиненої належному позивачці транспортному засобу складає 113 878, 37 грн. (219 523, 81 грн. - 105 645, 44 грн.(страхова виплата) = 113 878, 37 грн.)

Статтею 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Як виснував Верховний Суд у своїй постанові від 06.10.2021 у справі № 362/3043/18, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 3 вказаного закону встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування(пункт 9.1 статті 9 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IVу разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

За змістом пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) сформульовано висновок, про те, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Закону № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

За встановленими у даній справі обставинами потерпіла особа та страховик визначили розмір страхового відшкодування шляхом укладення двостороннього договору про врегулювання страхового випадку.

Такі дії потерпілої особи та страховика відповідають положенням пункту 36.2 статті 36 Закону № 1961-IV, в силу якої, страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи, якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Оскільки рacta non obligant nisi gentes inte quas inita (договори не зобов`язують нікого, крім осіб, які в них беруть участь), тому домовленістю між двома сторонами не може бути збільшено обсяг відповідальності третьої особи, не сторони такого договору.

Виплата страхового відшкодування у розмірі, визначеному домовленістю між потерпілим та страховиком, якщо він менше страхової суми (ліміту відповідальності), не створює обов`язку для заподіювача шкоди, який застрахував свою відповідальність відповідно до вимог Закону № 1961-IV, відшкодувати різницю між розміром такого відшкодування та реальним розміром шкоди, заподіяної потерпілому на підставі статті 1194 ЦК України, якщо заподіювач шкоди доведе, що розмір страхового відшкодування, визначений за домовленістю між потерпілим та страховиком, є меншим, ніж розмір оціненої шкоди, яка підлягала виплаті страховою компанією відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Укладаючи договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, особа розраховує на те, що у разі настання страхового випадку її майнові інтереси будуть захищені шляхом здійснення страховою організацією виплати на користь потерпілої особи у межах страхових сум (ліміту відповідальності), визначених таким договором.

Таким чином, якщо розмір страхового відшкодування визначений без проведення експертизи за згодою страховика та потерпілого, і такий розмір страхового відшкодування не перевищує ліміту відповідальності страховика, то при вирішені спору, за позовом потерпілого у ДТП до винуватця про відшкодування шкоди, на підставі статті 1194 ЦК України у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої шкоди, підлягає встановленню:

- загальний розмір заподіяної шкоди внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи;

- розмір оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, яка підлягала відшкодуванню страховиком відповідно до вимог Закону № 1961-IV;

- чи покриває ліміт відповідальності, встановлений договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV.

Обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, яка підлягала визначенню відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV, тобто розміром оціненої шкоди, заподіяної внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, а не визначеної за домовленістю між потерпілим та страховиком.

Проте, відповідно до змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.2 ст.12 ЦПК України), кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України), а суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, крім іншого сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (п.4-5 ч.5 ст.12 ЦПК України).

Верховний Суд у своїй постанові від 22 січня 2019 року у справі №676/518/17 доходить наступного висновку, що відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду.

При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою.

Як вбачається з матеріалів справи позивачкою, на доведення заявлених позовних вимог, надано суду Рахунок №АЦ-САСТ-2415385 від 15.07.2024, Акт виконанх робіт АСК-2401472, платіжну Іструкцію №214652 та платіжну інструкцію 0.0..1, квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки.

Згідно положень статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

Як зазначила суду представник позивачки, авто товарознавча експертиза та оцінка транспортного засобу з метою встановлення обсягу спричиненої шкоди позивачці з вини відповідача, стороною позивача не проводилась.

Разом з тим, ані Акт врегулювання страхового випадку, ані Акт виконаних робіт не містять зазначення переліку пошкоджень, що перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з неправомірними діями заподіювача шкоди та відповідно спричинені належному на праві власності позивачці транспортному засобу безпосередньо з вини відповідача та не містять зазначення та підтвердження загального розміру заподіяної шкоди внаслідок ДТП.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позивачкою не доведено допустимими та достатніми доказами, які б підтверджували причинно-наслідковий зв`язок між дорожньо-транспортною пригодою та виконаними роботами по відновленню належного їй транспортного засобу, обсяги пошкоджень, спричинених транспортному засобу саме з вини відповідача та загальний розмір заподіяної шкоди внаслідок ДТП майну позивачки, а відтак суд позбавлений можливості встановити чи покриває ліміт відповідальності, встановлений договором про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідно до пунктів 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV, та визначити дійсний розмір суми, яку відповідно до законодавства має відшкодувати заподіювач шкоди у разі недостатності суми страхового відшкодування, тобто розмір завданої шкоди, що перевищує ліміт відповідальності страховика.

Разом з тим, на час скоєння ДТП відповідальність власника транспортного засобу «Skoda Kodiaq» д.н.з. НОМЕР_3 була застрахована у ПрАТ СК «ПЗУ Україна» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР.220664462, згідно з яким розмір франшизи становить 3 200,00 грн..

Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сума франшизи по страховому полісу у розмірі 3 200,00 грн..

Що стосується вимог позивачки по відшкодуванню їй моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Відповідно достатті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України, встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно із частиною першоюстатті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті.

Таким чином, частина перша статті 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди позивачка мотивувала тривалими перемовинами з відповідачем щодо добровільної виплати відшкодування, що, за її твердженнями, призвело до душевних хвилювань та вимагало додаткових зусиль і часу, вплинуло на особисті, стосунки, стан здоров`я і нормальний устрій життя сім`ї. Просила стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 50 000,00 грн.

У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, в рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Таким чином, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд, дослідивши докази у справі і давши їм належну оцінку, характер та обсяг моральних страждань, яких зазнала позивачка (пригнічений стан, неможливість експлуатації автомобіля під час його ремонту, що зумовлювало певні незручності, переживання, емоційна напруга, невпевненість в собі, відчуття власної трудової неповноцінності), виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості приходить до висновку про стягнення ізвідповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., що, на думку суду, є достатнім для відшкодування позивачці такої шкоди.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз`яснено у п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів.

Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

При цьому судом не вирішується питання щодо відшкодування понесних позивачкою витрат на правову допомогу з тих підстав, що в позовній заяві зазначено, що розрахунок вказаних витрат буде надано протягом 5 днів після проголошення рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 16, 22, 512, 514, 993, 1166, 1187, 1191, 1194 ЦК України, ст.ст. 13, 14, 76-82, 95, 141, 178, 258, 259, 264, 265, 280 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Товариство з додатковою відповідальністю «СК «ГАРДІАН», ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок ДТП - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму франшизи по страховому полісу в розмірі 3 200 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000, 00 грн., витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн..

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дані позивачки: ОСОБА_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Дані відповідача: ОСОБА_3 , РНОКПП - НОМЕР_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Дані третіх осіб: Товариство з додатковою відповідальністю «СК «ГАРДІАН», ЄДРПОУ - 35417298, місцезнаходження: м. Київ, вул. Саксаганського, 96.

ОСОБА_4 , РНОКПП - невідомо, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суд виготовлено 06.06.2025.

Суддя: Т.А.Зотько