Справа № 463/5486/24
Провадження № 2/463/1102/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2025 року місто Львів

Личаківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Ціпивко І. І.

секретаря судового засідання Метеллі Б.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Львівське лісове господарство» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку,

з участю представників сторін адвокатів Фостяка О.Я. та Митровки Я.В.,

встановив:

Стислий виклад позицій сторін.

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати незаконним та скасувати наказ філії «Львівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 15.05.2024 року № 34/К/тр «Про звільнення ОСОБА_2 », поновити його на посаді головного лісничого з 15 травня 2024 року та стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликався на те, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024 року його поновлено на роботі на посаді головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». З метою примусового виконання вказаного судового рішення позивач звернувся до органу державної виконавчої служби, яким відкрито виконавче провадження. 03.05.2024 при ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження ОСОБА_1 стало відомо, що філією «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» винесено наказ «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 ». Відповідно до вказаного наказу позивача поновлено на роботі на посаді головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» з 06 липня 2023 року. Окрім цього вищезгаданим наказом ОСОБА_1 мав приступити до роботи 29 квітня 2024 року. Водночас ОСОБА_1 посадовими особами філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» взагалі не було поінформовано про винесення такого наказу. Окрім того, представником Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» Богуцьким О.Ю. до матеріалів виконавчого провадження подана заява про відкладення вчинення виконавчих дій до 03 травня 2024 року, а також вказувалось про утруднення виконання рішення суду щодо поновлення позивача на роботі. Такі дії відповідача вважає суперечливими. Стверджує, що фактично наказ № 29/К/тр від 29.04.2024 про поновлення його на роботі не був виданий саме 29.04.2024 року. Так після ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження позивач невідкладно прибув до офісу філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» за адресою: 79495, Львівська обл., Львівський р-н, місто Винники, вул. Яворницького, буд. 8б, де ним була підготовлена та подана заява, згідно із якою ОСОБА_1 просив повідомити про дату та час оголошення йому наказу від 29.04.2024 та про фактичне допущення до виконання своїх трудових обов`язків за посадою головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України». Цього ж дня (03.05.2024) ОСОБА_1 було надано/вручено для ознайомлення: копію наказу від 29.04.2024 №29/К/тр про поновлення його роботі; зобов`язання працівника ДП «Ліси України»; зобов`язання про ознайомлення із Антикорупційною програмою ДП «Ліси України»; посадову інструкцію головного лісничого (код КП 1221.1); акти про відсутність його на роботі з 29.04.2024 по 03.05.2024 (5 шт.). Вважає, що такі дії посадових осіб філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» щодо проведення так званого поновлення позивача на роботі за рішенням суду (в т.ч. щодо ознайомлення ОСОБА_1 із самим наказом про його поновлення), не відповідають нормам закону та спрямовані не на відновлення попередньо порушених прав працівника, які були захищені судовим рішенням, а на повторне незаконне звільнення. Таке звільнення вважає незаконним, проведеним із порушенням трудового законодавства. Відтак вважає помилковим посилання роботодавця при його звільненні на п. 4 ч.1 ст. 40 КЗпП України. А тому, змушений звертатися до суду із відповідним позовом.

Представник відповідача надіслав до суду заяву (відзив), яким заперечив позовні вимоги повністю та у їх задоволенні просив відмовити. В обгрунтування своїх заперечень посилався на те, що позивача на підставі рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024 року поновлено на посаді головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» з 06.07.2023 року. 16.04.2024 постановою Личаківського ВДВС у м. Львові Західного .регіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 463/10998/23 від 12.04.2024 виданого Личаківським районним судом м. Львова про поновлення ОСОБА_1 на посаді головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП ліси України» з 06.07.2023 року. 26 квітня 2024 року Наказом № 28/К/тр переведено ОСОБА_3 , головного лісничого філії за його згоди, з 29 квітня 2024 року на посаду ступника директора філії. 29 квітня 2024 року філія «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» одержано постанову державного виконавця від 25.04.2024 року в межах ВП №74750434 вимогою виконати рішення про поновлення позивача на посаді головного лісничого протягом 3 робочих днів. На виконання вимоги державного виконавця філією «Львівське лісове Господарство» ДП «Ліси України» винесено наказ № 29/К/тр від 29.04.2024 року «Про оновлення на роботі ОСОБА_2 ». В той же день (29.04.2024 року) філією «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» було надіслано поштове відправлення (експрес, з оголошеною цінністю) на адресу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), трекінг номер НОМЕР_1 . Описом вкладення до цінного листа підтверджується те, що філією «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» було відправлено саме оригінал наказу філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» № 29/К/тр від 29.04.2024 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 ». Враховуючи вищевикладене, твердження позивача про те, що він не був поінформований щодо винесеного наказу № 29/К/тр від 29.04.2024 року є необґрунтованими та неправдивими, оскільки він одержав оригінал наказу про поновлення його на роботі засобами поштового зв`язку. Одержавши 01.05.2024 року поштове відправлення Укрпошта Експрес №3096 від 29.04.2024 року та будучи обізнаним про поновлення на роботі ОСОБА_1 повинен був приступити до виконання обов`язків головного лісничого 02 травня 2024 року.

Після особистого одержання ОСОБА_1 (Позивачем) оригіналу наказу № 29/К/тр від 29.04.2024 року «Про поновлення на роботі Антона Косовського» на робоче місце ОСОБА_1 з`явився лише 03.05.2024 року близько 16:00. Від надання пояснень щодо причин відсутності на роботі 29.04.2024 року, 30.04.2024 року, 01.05.2024 року, 02.05.2024 року, 03.05.2024 року ОСОБА_1 відмовився. Враховуючи наведене, у позові слід відмовити.

17.03.2025 представником відповідача ОСОБА_4 подано додаткові пояснення, у яких останній повторно зазначає на ті ж обставини, що і у відзиві та додатково вказує на те, що постановою Львівського апеляційного суду рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024року у справі № 463/10998/23 скасовано, винесено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення на посаді головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» з 06 липня 2023року, а постановою Верховного Суду від 05.03.2025 касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду без змін. При цьому суд касаційної інстанції погодився із правильністю встановлених апеляційним судом обставин справи про те, що наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 04 липня 2023 року № 667-к ОСОБА_1 звільнений з посади директора філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» 05 липня 2023 року за угодою сторін відповідно до пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України. Водночас відсутній письмовий трудовий договір або наказ про його оформлення (прийняття на роботу) від 05 липня 2023 року на посаду головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» з 06 липня 2023 року. Тобто трудові правовідносини між ОСОБА_1 та ДП «Ліси України» (його відокремленими підрозділами) не виникали після звільнення його 05 липня 2023 року із посади директора філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України».

Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2024 року визначено головуючого суддю Грицка Р.Р. для розгляду справи.

Ухвалою судді Личаківського районного суду міста Львова Грицка Р.Р. від 18.06.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу постановлено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання.

Ухвалою Личаківського районного суду міста Львова від 11.11.2024 року провадження у справі закрито.

Постановою Львівського апеляційного суду від 13.02.2025 року ухвалу скасовано та направлено справу для продовження розгляду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2025 року визначено головуючу суддю Ціпивко І.І. для розгляду справи.

Ухвалою судді Личаківського районного суду міста Львова Ціпивко І.І. від 27.02.2025 прийнято до розгляду справу за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» в особі філії «Львівське лісове господарство» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку. Постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено на 18.03.2025.

Ухвалою суду від 14.03.2025 клопотання представника відповідача Митровки Ярослава Васильовича про проведення судового засідання в режимі відеоконференції задоволено, дозволено представника відповідача Митровці Ярославу Васильовичу брати участь в судовому засіданні 18.03.2025 о 11 год. 00 хв. та наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів у системі «ВКЗ» за допомогою сервісу http://vkz.court.gov.ua.

18.03.2025 розгляд справи відкладено на 03.04.2025, у зв`язку із неявкою учасників по справі.

03.04.2025 розгляд справи відкладено на 24.04.2025, у зв`язку із неявкою учасників по справі.

24.04.2025 при розгляді справи оголошено перерву до 13.05.2025, перед дослідженням письмових доказів.

13.05.2025 оголошено перерву до 02.06.2025 у зв`язку із витребуванням доказів по справі.

Розгляд справи по суті відбувся 02.06.2025 за участі сторін.

Представник позивача Фостяк О.Я. у судовому засіданні позовну заяву підтримав та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача Митровка Я.В. позовні вимоги заперечив та надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві та додаткових поясненнях. Просив у задоволенні позову відмовити.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що наказом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» від 04 липня 2023 року № 667-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» 05 липня 2023 року за угодою сторін відповідно до пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України.

Відповідний запис 05 липня 2023 року внесено до трудової книжки позивача під номером 32.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024 року у справі №463/10998/23 поновлено ОСОБА_1 на посаді головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» з 06.07.2023 року.

Постановою Львівського апеляційного суду від 24.10.2024 року рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024року у справі № 463/10998/23 скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення на посаді головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» з 06 липня 2023року.

Постановою Верховного Суду від 05 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду залишено без змін.

Судом досліджено матеріали виконавчого провадження № 74750434 щодо примусового виконання рішення Личаківського районного суду міста Львова з приводу поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Згідно наказу № 29/К/тр від 29.04.2024 ОСОБА_1 було поновлено на роботі на посаді головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» (запис у трудовій книжці відсутній).

Згідно актів від 29.04.2024 року, 30.04.2024 року, 01.05.2024 року, 02.05.2024 року, 03.05.2024 року ОСОБА_1 був відсутній на робочому місці.

Згідно наказу № 34/К/тр від 15 травня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з роботи з 15.05.2024 року за прогул без поважний причин, п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказ № 29/К/тр від 29.04.2024 року «Про поновлення на роботі Антона Косовського» було винесено на виконання вимоги рішення суду щодо його негайного виконання, проте наказом № 122/К/тр від 04.11.2024 року його було скасовано (після ухвалення рішення у справі судом апеляційної інстанції).

Аналізом трудової книжки ОСОБА_1 встановлено, що у ній міститься запис № 33 від 06 липня 2023 року такого змісту: «Прийнятий на посаду головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» (Наказ від 05.07.2023 №287/К/тр).

Під цим записом міститься інший запис такого змісту: «Запис № 33 не дійсний. Пров. інженер з п/к ОСОБА_5 ».

Запис № 34 свідчить про прийняття його на посаду проректора з адміністративно-господарської роботи.

Під номером 35 запис про звільнення з роботи згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) (Наказ № 59-К від 05.02.2024 року).

І одразу наступний запис під номером 36 «звільнений з роботи у зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України » (Наказ № 34/К/тр від 15.05.2024 року)

Листом від 16 травня 2024 року Головним управлінням ДПС у Львівській області повідомлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення контракту на громадянина ОСОБА_1 протягом квітня-травня 2024 року по філії «Львівське лісове господарство» у базі даних ІКС «Податковий блок» відсутнє.

Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 43 Конституції України установлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За приписами статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

Згідно зі статтею 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до статті 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

При укладенні трудового договору громадянин зобов`язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров`я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок повідомлення ДФС та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413 (далі - Постанова № 413).

Відповідно до абзацу першого частини Постанови №413 (в редакції чинній на момент виникнення спірних відносин) установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою (крім повідомлення про прийняття на роботу члена виконавчого органу господарського товариства, керівника підприємства, установи, організації) та/або резидентом Дія Сіті до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором та/або до початку виконання робіт (надання послуг) гіг-спеціалістом резидента Дія Сіті засобами електронного зв`язку з використанням електронного підпису відповідальних осіб, що базується на кваліфікованому сертифікаті електронного підпису, відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу.

Статтею 48 КЗпП України визначено, що облік трудової діяльності працівника здійснюється в електронній формі в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». На вимогу працівника, який вперше приймається на роботу, трудова книжка оформляється роботодавцем в обов`язковому порядку не пізніше п`яти днів після прийняття на роботу. Роботодавець на вимогу працівника зобов`язаний вносити до трудової книжки, що зберігається у працівника, записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення, заохочення та нагороди за успіхи в роботі. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Наказ Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29.07.93 № 58 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі Інструкція).

Згідно з пунктом 2.2. Інструкції до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження) (пункт 2.4. Інструкції).

Питання внесення виправлень, визнання записів в трудовій книжці недійсними врегульовано в пунктах 2.6.-2.10. Інструкції.

Підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45) (пункт 4 частини першої статті 36 КЗпП України).

Частиною першою статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно з частиною шостою статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації (крім випадків виконання робіт чи надання послуг за гіг-контрактом у порядку та на умовах, передбачених Законом України «Про стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні»), орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи.

Позивач ОСОБА_1 при зверненні до суду стверджував про наявність трудових відносин між ним та відповідачем з 06 липня 2023 року (на посаді головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» на підставі рішення Личаківського районного суду міста Львова від 11.04.2024 року.)

ДП «Ліси України» в особі філії «Львівське лісове господарство» заперечує факт існування таких трудових відносин з ОСОБА_1 .

Встановлено, що наказом ДП «Ліси України» від 04 липня 2023 року № 667-к ОСОБА_1 звільнено з посади директора філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» з 05 липня 2023 року за угодою сторін відповідно до пункту першого частини першої статті 36 КЗпП України.

Постановою Львівського апеляційного суду від 24.10.2024 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про його поновлення на роботі. Таке судове рішення набрало законної сили, відтак факти, що встановлені у ньому мають преюдиційне значення для вирішення даного спору.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Однією з підстав звільнення від доказування є преюдиціальність обставин, існування або неіснування яких встановлене судовим рішенням, що вступило в законну силу, у цивільній, господарській або адміністративній справі.

Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову. Отже, обставини, встановлені рішенням суду у порядку цивільного, господарського або адміністративного судочинства не доказуються при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 23.02.2022 у справі № 554/8632/18.

Крім цього, у постанові від 10.11.2021 у справі № 520/14775/15-ц Верховний Суд зазначив, що преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню. Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Так, вищезгаданою постановою Львівського апеляційного суду від 24.10.2024, встановлено той факт, що у позивача ОСОБА_1 з відповідачем не виникало трудових відносин після його звільнення з 05 липня 2023 року.

Наказ № 29/К/тр від 29.04.2024 року «Про поновлення на роботі Антона Косовського» було винесено на виконання вимоги рішення суду щодо його негайного виконання, яке не набрало законної сили, проте наказом № 122/К/тр від 04.11.2024 року його ж було скасовано (після ухвалення рішення у справі судом апеляційної інстанції, яке набрало законної сили).

Матеріали справи не містять будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження укладення трудового договору між сторонами у справі щодо прийняття/поновлення позивача на посаді головного лісничого філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України», зокрема письмового трудового договору або наказу/розпорядження про його оформлення (прийняття чи поновлення на роботі).

Також відсутні докази виконання ОСОБА_1 роботи у філії «Львівське лісове господарство» ДП «Ліси України» і без укладення трудового договору, отримання ним винагороди за виконану роботу за вказаний період часу.

При цьому слід брати до уваги, що встановлення факту наявності трудових відносин між робітником і роботодавцем можливе при встановленні виконання робітником трудових функцій, підпорядкування робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку, забезпечення робітнику умов праці та виплати винагороди за виконану роботу.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 462/7621/15-ц (провадження № 61-10916св18), від 13 квітня 2020 року у справі № 344/2293/19.

У справах позовного провадження встановлення факту трудових відносин, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Судом досліджено докази надані стороною відповідача на підтвердження правомірності винесення оскаржуваного наказу: табеля обліку використання робочого часу за квітень - травень 2024 року, відповідно до якого ОСОБА_1 табельований як такий, що відсутній на робочому місці, акти про відсутність його на робочому місці, поштові відправлення, які підтверджуються факт ознайомлення ОСОБА_1 із винесенням наказу про його поновлення на роботі та ін.

Судом критично оцінюються такі докази та відхиляються як такі, які є неналежними, оскільки трудові відносини із позивачем ОСОБА_1 не виникали із відповідачем після 06.07.2023 року.

Разом з тим, суд звертає увагу, що скасовуючи роботодавцем наказ про поновлення працівника у роботодавця виник обов`язок про скасування і наказу про його звільнення чи визнання запису про таке звільнення у трудовій книжці недійсним.

Таких вимог позивача до відповідача заявлено не було як при досудовому врегулюванні спору так і при розгляді справи в суді.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Цивільна справа має бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша, друга статті 77 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У справах, що випливають з трудових відносин тягар доказування правомірності прийнятих рішень, вчинених дій покладається, як правило, на роботодавця (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц та від 13 листопада 2019 року у справі № 207/1385/16-ц).

Згідно із Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» (далі - Закон) внесено зміни, зокрема до статті 24 КЗпП України, звідки виключено частину четверту, в якій йшлося про те, що трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Частину третю викладено у новій редакції: «працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».

Одночасно цим Законом змінено назву статті 235 КЗпП України та доповнено її після частини п`ятої новою частиною наступного змісту: «При винесенні рішення про оформлення трудових відносин з працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу, у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про нарахування та виплату такому працівникові заробітної плати у розмірі не нижче середньої заробітної плати за відповідним видом економічної діяльності у регіоні у відповідному періоді без урахування фактично виплаченої заробітної плати, про нарахування та сплату відповідно до законодавства податку на доходи фізичних осіб та суми єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановлений період роботи».

Тлумачення цієї норми дозволяє зробити висновок, що у судовому порядку може бути встановлено факт трудових відносин з працівником та характер виконуваної роботи без укладення трудового договору, що є підставою для нарахування та стягнення судом заборгованості з заробітної плати за встановлений період роботи.

Встановивши, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем на момент винесення оскаржуваного наказу, оскільки рішення суду про його поновлення скасовано судом апеляційної інстанції, суд вважає, що виходячи з цього, такий трудовий договір не міг бути припинений, в тому числі з ініціативи відповідача, адже не можна припинити відносини, які не виникли.

Крім цього, судом не встановлено та сторонами не доведено факт звернення позивача до відповідача щодо приведення записів у його трудовій книжці у відповідність до норм чинного законодавства України. Адже у трудовій книжці позивача містяться два поспіль записи про звільнення без запису про поновлення його на роботі.

Також суд під час розгляду справи, враховуючи як принцип диспозитивності в цивільному процесі, так і межі розгляду справи судом, звертає увагу на те, що ОСОБА_1 за наявної у справі доказової бази не пред`явлено позовних вимог про визнання запису про його звільнення недійсним, оскільки наказ про його поновлення скасовано, що не позбавляє його права на звернення із відповідним клопотанням до відповідача чи за наявності відмови останнього до суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про відсутність підстав для задоволення позову не впливають.

Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановивши порушення відповідачем трудових прав позивача (незаконне звільнення), суд дійшов переконання, що позовні вимоги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення.

Щодо судових витрат.

Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.

З урахуванням висновків суду за результатами розгляду справи, з ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ухвалив:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства "Ліси України" в особі філії "Львівське лісове господарство" про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення суми середнього заробітку, відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 06 червня 2025 року.

Суддя І.І.Ціпивко