Провадження № 2/357/1290/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2025 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Нізовій А. Р.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м. Біла Церква в залі суду № 6 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2024 року адвокат Семенюта Р.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 15000,00 грн та судові витрати по справі.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 . 19 серпня 2023 року о 14 год. 00 хв. в м. Біла Церква Київської області, по вул. Тащанська, 152, водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Subaru Forester» н.з. НОМЕР_1 , наближаючись до нерегульованого наземного пішохідного переходу, не надав перевагу в русі велосипедисту ОСОБА_3 , який рухався на наземному пішохідному переході, внаслідок чого відбулось зіткнення. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 19.08.2023 року син позивача каретою ЕМД був доставлений в травматологічний пункт КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня №2» з діагнозом: забій, садна лівого ліктьового суглобу, забійна рана лівого колінного суглобу. Дитина була госпіталізована на травматологічне ліжко хірургічного відділення та 21.08.2023 року виписаний під нагляд хірурга за місцем проживання. За даним фактом стосовно відповідача був складений протокол про адміністративне правопорушення серії ААД № 563906 від 28.12.2023 року за ст.124 КУпАП. 28.03.2024 постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було встановлено, що невиконання водієм ОСОБА_2 вимог п.2.3(б), п.18.1 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та наслідками у виді спричинення механічних пошкоджень транспортних засобів, тому суддя прийшов до висновку, що в діях ОСОБА_2 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП встановлена та підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення. Вказаною постановою суду провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , розпочате за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. В результаті протиправних дій відповідача неповнолітньому сину позивача було завдано моральні страждання, пов`язані з отриманням тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, необхідністю лікування, перенесеним болем, потрясінням та стресом. Враховуючи характер та тривалість завданих моральних страждань, виходячи з вимог розумності та справедливості, відшкодування заподіяної моральної шкоди оцінюється в розмірі 15 000,00 грн. Так, внаслідок ДТП, з 19.08.2023 року по 21.08.2023 року дитина знаходилась на стаціонарному лікуванні в КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня №2». Йому було доставлено діагноз: Забійна рана лівого колінного суглоба, садна тулуба. Садна лівого ліктьового суглобу, та він отримав наступне лікування: ПХО, знеболююча терапія, перев`язки. Крім фізичних пошкоджень, син позивача пережив величезний стрес та хвилювання, та на даний час має страхи від такої події, наслідки якої проявляються дотеперішнього часу (страх самому переходити дорогу, страх катання на велосипеді). Син вимушений був вживати заспокійливі засоби. Поганий настрій, поганий сон, спогади про скоєне ДТП негативно впливали на стан сина позивача та відповідно і на його здоров`я, навчання та взаємовідносини з оточуючими. На фоні емоційного напруження син не міг спокійно спати. Ситуація, що сталась викликала в сина відчуття недовіри до оточуючого світу і дорослих. Також в зв`язку із травмуванням дитини, позивач та вся його родина також перенесли величезний стрес, перебували у емоційному напруженні. Син позивача є дитиною з інвалідністю та будь-який хоч маленький стрес для нього може мати негативні наслідки.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.07.2024 року головуючим суддею визначено суддю Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду.

Ухвалою суду від 05 листопада 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Судом 11.02.2025 р. за вх..№7710 отримано письмові пояснення, в яких представник відповідача адвокат Рева І.О. зазначила, що відповідач не погоджується з пред`явленим позовом, вважає його необґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 19.08.2023 року, відповідач, керуючи автомобілем Subaru Forester, д.н.з НОМЕР_2 , наближаючись до нерегульованого наземного пішохідного переходу, не надав перевагу в русі велосипедисту - сину позивачки, який рухався на наземному пішохідному переходу, внаслідок чого відбулось зіткнення. Відтак, позивач оцінює розмір моральних страждань в 15000,00 гривень. При цьому, постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області 28.03.2024 року №357/1012/24 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу. Вина у вчиненні адміністративного правопорушення за ст.124 КУпАП не встановлена. Разом з цим, в провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебували матеріали справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП відносно ОСОБА_1 (справа №357/163/24). За фабулою обвинувачення в межах даної справи остання ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітнього сина ОСОБА_3 , який ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Біла Церква рухався велосипедом по дорозі загального користування та став учасником ДТП, не досягнувши віку керування, чим порушив п. 6.1 ПДР України. Крім того, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована, що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №216055601, ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну життю та здоров`ю - 320 000 гривень. З матеріалів справи не вбачається, що позивач звертався до страховика відповідача з метою отримання страхового відшкодування, тим самим ігноруючи інститут страхування цивільної відповідальності. До участі у справі страхову компанію відповідача позивач теж не залучала. Зважаючи на вказані обставини, незрозуміло чому позивач вирішив покласти обов`язок по відшкодуванню шкоди на відповідача без залучення до участі у справі у якості співвідповідача страхову компанію, не надавши при цьому жодного доказу отримання чи відмови в отриманні нею страхового відшкодування.

Протокольною ухвалою від 11 лютого 2025 року судом було задоволено клопотання представника відповідача адвоката Реви І.О про витребування у Білоцерківського міськрайонного суду Київської області матеріалів справи про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.184 КУпАП відносно ОСОБА_1 (справа №357/163/24) для огляду в судовому засіданні.

Позивач в судове засідання не з`явилася, представника не направила, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Під час розгляду справи представник позивача надавав пояснення та просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Судом 10.06.2025 р. за вх..№32361 отримано заяву, в якій представник позивача адвокат Семенюта Р.А. просив розгляд справи проводити у відсутності позивача та представника, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився, представника не направив, про час та місце розгляд справи повідомлений належним чином. В попередніх судових засіданнях представник відповідача надавала пояснення, заперечувала щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав наведених в письмових поясненнях та просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача адвокат Рева І.О. подала до суду заяву, яка була зареєстрована канцелярією суду 10.06.2025 р. за вх..№32360, в якій просила розгляд справи проводити у відсутності відповідача та представника.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Так, судом встановлено, що постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 березня 2024 року у справі №357/1012/24 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 , розпочате за ст.124 КУпАП закрито у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.

З даної постанови вбачається, що 19.08.2023 року о 14 год. 00 хв. в м. Біла Церква Київської області, по вул. Таращанська, 152, водій ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Subaru Forester» н.з. НОМЕР_2 , наближаючись до нерегульованого наземного пішохідного переходу, не надав перевагу в русі велосипедисту ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався на наземному пішохідному переході, внаслідок чого відбулось зіткнення. Таким чином судом встановлено, що невиконання водієм ОСОБА_2 вимог п.2.3(б), п.18.1 Правил дорожнього руху перебувають у прямому причинному зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою та наслідками у виді спричинення механічних пошкоджень транспортних засобів, тому суддя приходить до висновку, що в діях ОСОБА_2 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Вина ОСОБА_2 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП встановлена та підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення.

Вказана постанова набрала законної сили 08.04.2024 р.

Батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .

З листа від 30.08.2023 року за вих№05-15/58 з КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня №2» вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 був доставлений каретою ЕМД 19.08.2023 року після ДТП в травматологічний пункт КНП КОР «Київська обласна дитяча лікарня №2» з діагнозом: забій, садна лівого ліктьового суглобу, забійна рана лівого колінного суглобу. Дитина була госпіталізована на травматологічне ліжко хірургічного відділення та 21.08.2023 року виписаний під нагляд хірурга за місцем проживання.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення моральної шкоди позивач зазначає, що крім фізичних пошкоджень, її син пережив величезний стрес та хвилювання, та на теперішній час має страхи від такої події, наслідки якої проявляються дотеперішнього часу, а саме страх самому переходити дорогу, страх катання на велосипеді. Син вимушений був вживати заспокійливі засоби. Поганий настрій, поганий сон, спогади про скоєне ДТП негативно впливали на стан сина та відповідно і на його здоров`я, навчання та взаємовідносини з оточуючими. На фоні емоційного напруження син не міг спокійно спати. Ситуація, що сталась викликала в сина відчуття недовіри до оточуючого світу і дорослих. Також в зв`язку із травмуванням дитини, позивач та вся її родина також перенесли величезний стрес, перебували у емоційному напруженні.

На момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована, що підтверджується полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №216055601.

Окрім цього, згідно постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 січня 2024 року у справі №357/163/24 закрито провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 184 КУпАП, у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

З даної постанови вбачається, що ОСОБА_1 ухилилася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який 19.08.2023 року приблизно о 11 годині 30 хвилин по АДРЕСА_1 рухався велосипедом по дорозі загального користування та став учасником ДТП, не досягнувши віку керування, чим порушив п. 6.1 ПДР, тобто ОСОБА_1 вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП.

Вказана постанова набрала законної сили 19.01.2024 р.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другої цієї статті (частина 1 статті 1167 ЦК України).

Тобто частина перша статті 1167 ЦК України визначає: по-перше, особу, відповідальну за моральну шкоду, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди, зокрема наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1187 ЦК України шкода, спричинена джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідних правових підставах володіє транспортним засобом або іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого складає підвищену небезпеку. Відповідно до ч.1 вказаної статті ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, яка пов`язана з використанням, зберіганням та утриманням транспортних засобів та ін., що складає підвищену небезпеку для осіб, які здійснюють цю діяльність та інших осіб.

Пунктом 2 частини 4 та частини 2 Постанови Пленуму ВСУ №6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» передбачено, що під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Відповідно до п. п. 4-7,11,16,17 Постанови Пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Так, згідно з приписами ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо-і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб - то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди (пункт 2.2 Правил дорожнього руху).

Окрім цього, приписами статті 979 ЦК України передбачено за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Разом з тим, за вибором потерпілого - вимога про відшкодування шкоди може бути пред`явлена безпосередньо до винної особи, оскільки за змістом статті 1191 ЦК особа, яка відповідає за шкоду, завдану з вини іншої особи, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи, якщо за законом межі відповідальності останньої та особи, яка за неї відповідає, однакові.

Статтею 1193 ЦК України передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням кримінального правопорушення.

Таким чином, з огляду на наведені вище норми та обставини справи, суд приходить до висновку, що діями відповідача ОСОБА_2 сину позивача ОСОБА_3 та самій позивачці були заподіяні моральні страждання, які виразилась у самому факті ДТП, відтак із відповідача, як водія, в користь позивачки підлягає відшкодування шкоди.

Щодо визначення розміру компенсації моральної шкоди, суд зазначає таке.

Згідно із ст. 22 ЦК України особа, який завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказуванню не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди, є сам по собі факт порушення права (справи «Войтенко проти України», «Науменко проти України»).

Разом з тим, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами (рішення у справі «Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства» від 28.05.1985), але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування.

Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв`язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації.

У рішенні від 12.07.2007 у справі «Станков до Боргарії» Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Однак, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Як зазначено вище, суд вважає доведеним, що діями відповідача синові позивача завдані тілесні ушкодження, внаслідок чого дитина зазнала моральних страждань, які полягають у страху за життя, фізичних болях від отриманих тілесних ушкоджень, а також порушенні сну через переживання та стрес.

При визначенні розміру моральної шкоди, суд виходить із ступеня завданих дитині тілесних ушкоджень, ступеня та характеру перенесених моральних страждань, що були викликані перенесенням фізичного болю. Також суд враховує вимоги розумності та справедливості та те, що постановою суду у справі №357/163/24 було встановлену вину ОСОБА_1 по ухиленню від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який рухався велосипедом по дорозі загального користування та став учасником ДТП, не досягнувши віку керування, чим порушив п. 6.1 ПДР. Окрім цього, суд звертає увагу на те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути співмірним нанесеній моральній шкоді, при цьому відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

Позивачка оцінює компенсацію за нанесену моральну шкоду відповідачем у розмірі 15000 грн.

Разом з тим, позивачкою у повній мірі не доведено підтвердження заподіяння моральних чи фізичних страждань, викликаних діями відповідача у заявленому розмірі відшкодування моральної шкоди.

Таким чином, аналізуючи наведені вище норми чинного законодавства, з огляду на встановлені обставини справи, приймаючи до уваги принципи, що повинні враховуватись при стягненні моральної шкоди, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення моральної шкоди в розмірі 7500,00 грн, що є достатньою грошовою компенсацією за завдану відповідачем моральну шкоду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, враховуючи все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачка на підставі п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору при поданні даної позовної заяви.

Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За таких обставин, з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути 605,60 грн судового збору в дохід держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 76, 80, 81, 89, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7500,00 грн моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 605,60 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; адреса: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_4 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_5 .

Суддя Б. І. Кошель