КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/7141/2025 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

05 червня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Слюсар Т.А.,розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шепель Ксенії Володимирівни на рішення Дарницькогорайонного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року у справі за позовом Гаражно-будівельного кооперативу «НАДІЯ» Дарницького району міста Києва до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року позивач звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтований тим, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді Голови Правління Гаражно-будівельного кооперативу «НАДІЯ» Дарницького району м. Києва, 30 червня 2023 року підписав наказ №3-К «Про звільнення з роботи у зв`язку з прогулом без поважних причин» електрика Гаражно-будівельного кооперативу «НАДІЯ» Дарницького району м. Києва - ОСОБА_2 .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2024 року, визнано незаконним та скасовано наказ Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва від 30 червня 2023 року № 3-К «Про звільнення з роботи у зв`язку з прогулом без поважних причин» в частині звільнення електрика ОСОБА_2 , поновлено ОСОБА_2 на посаді електрика Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва, стягнуто з Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 40 200,00 грн з утриманням із цієї суми встановлених законодавством податків і зборів, стягнуто з Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва судовий збір на користь держави у розмірі 2 684,00 грн.

Вказаним рішеннямсуду встановлено факт незаконного звільнення електрика Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва - ОСОБА_2 за наказом, підписаним відповідачем, як головою правління Кооперативу.

На виконання вказаного рішення позивачем було сплачено на користь ОСОБА_2 грошові кошти у сумі, визначеній вказаним вище судовим рішенням.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника у розмірі 59 902,00 грн, а також судові витрати.

Рішенням Дарницькогорайонного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 матеріальну шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівника у розмірі 59 902,00 грн, судовий збір в розмірі 3028,00 грн, витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Шепель К.В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, не повне з`ясування обставин, які мають важливе значення для її розгляду, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що статутом ГБК «Надія» визначено, що питання, які вирішуються на зборах членів правління приймаються колегіально.

Вказує, що на зборах членів правління, яке було оформлене протоколом № 23/06/26 від 26 червня 2023 року, було прийнято рішення про звільнення завідувача гаражами ОСОБА_5 , бухгалтера ОСОБА_6 , електрика ОСОБА_2 , головного енергетика ОСОБА_7 , за порушення Кодексу законів про працю, а саме невихід на роботу без поважних причин, про що було складено відповідні акти та звільнення двірника ОСОБА_8 , за власним бажанням.

Дане рішення було прийнято колегіально, одноголосно, протокол був підписаний членами правління. Дане рішення є чинним. Тобто, наказ № К-3 від 30 червня 2023 року про звільнення був підписаний відповідачем, як Головою Правління, на виконання волевиявлення колегіального органу, а саме - членів Правління.

Відповідно до статуту, який діяв на стан прийняття наказу про звільнення, члени Правління кооперативу, також несуть особисту цивільно-правову відповідальність перед Кооперативом за збитки, завдані Кооперативу або конкретним членам Кооперативу, їх винними діями або бездіяльністю. Тобто, ОСОБА_1 не може нести персональну відповідальність за прийняте Правлінням колегіальне рішення.

Враховуючи вищевикладене, представник ОСОБА_1 - адвокат Шепель К.В. вважає, що позивач при зверненні до суду з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення було визначено неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки рішення про звільнення було прийняте колегіальним органом, а ОСОБА_1 , як голова Правління лише оформив волевиявлення членів Правління вказаним наказом.

Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що судом першої інстанції було допущено неправильне визначення сум, які б підлягали стягненню з ОСОБА_1 при умові доведеності його персональної вини, допущеної при звільненні ОСОБА_2

28 лютого 2025 року до Київського апеляційного суду голова правління ГБК «Надія» Дарницького району м. Києва - Куліда-Гончарова Н.М. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року залишити без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що підставами для звільнення в наказі від 30 червня 2023 року № 3-К «Про звільнення з роботи у зв`язку з прогулом без поважних причин» є Акти про відсутність на робочому місті, про що зроблено висновок в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного від 10 липня 2024 року.

Вказує на те, що голова правління ГБК «НАДІЯ» - ОСОБА_1. - це службова особа, як видала наказ про звільнення і несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству через виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу незаконно звільненим працівникам.

Тобто, відповідач у період перебування на займаній посаді зобов`язаний був забезпечувати дотримання трудового законодавства і несе персональну відповідальність за незаконне звільнення працівників.

Крім того, у відзиві звертає увагу на те, що в рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного від 10 липня 2024 року, відповідачем за одне і те саме правопорушення застосовано відносно ОСОБА_2 два дисциплінарних стягнення (догана та звільнення).

Також, у відзиві голова правління ГБК «Надія» Дарницького району м. Києва - Куліда-Гончарова Н.М. звертає увагу на те, що згаданий вище наказ про звільнення працівника, відповідачем було підписано добровільно.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до Протоколу №17/05 позачергових загальних зборів (уповноважених) гаражно-будівельних кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва від 17 травня 2023 року обрано ОСОБА_11 головою позачергових зборів членів кооперативу, який запропонував звільнити з 05 червня 2023 року з посади голови правління кооперативу ОСОБА_12 та членів правління кооперативу, обрано ОСОБА_1 на посаду голови правління кооперативу з 06 червня 2023 року.

Згідно до Наказу голови правління Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» ОСОБА_1. №3-К від 30 червня 2023 року звільнено ОСОБА_5 , завідувача гаражами, ОСОБА_6 , бухгалтера, ОСОБА_7 , головного енергетика, ОСОБА_2 , електрика, відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України. Підстави: Акти про відсутність на робочому місці.

В Актах № 1 від 16 червня 2023 року про встановлення факту відсутності працівників на робочому місці та № 2 від 29 червня 2023 року про встановлення факту відсутності працівників на робочому місці зазначено, що електрик ОСОБА_2 був відсутній на робочому місті без поважних причин.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2024 року, визнано незаконним та скасовано наказ Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва від 30 червня 2023 року № 3-К «Про звільнення з роботи у зв`язку з прогулом без поважних причин» в частині звільнення електрика ОСОБА_2 , поновлено ОСОБА_2 на посаді електрика Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва, стягнуто з Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 40200,00 грн з утриманням із цієї суми встановлених законодавством податків і зборів, стягнуто з Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва судовий збір на користь держави у розмірі 2 684,00 грн.

Відповідно до платіжних інструкцій від 07 жовтня 2024 року ГБК «Надія» на користь ОСОБА_2 в порядку виконання рішення суду було сплачено кошти в розмірі: №1110 - 5393,50 грн; №1098 - 8050,00 грн; №1114 - 16261,00 грн; №1111 - 4444,00 грн; №1107 - 1474 грн; №1102 - 8050,00 грн.

Згідно до платіжних інструкцій від 07 жовтня 2024 року, а саме: №1112 сплачено ГБК «Надія» на користь ГУК у м. Києві в порядку виконання рішення суду податок з доходів фізичних осіб у розмірі 3636,00 грн, а відповідно до платіжної інструкції №1099 податок з доходів фізичних осіб у розмірі 1800,00 грн, №1095 ПДФ в розмірі 1800,00 грн, №1108 ПДФ у розмірі 1206,00 грн.

07 жовтня 2024 року ГБК «Надія» на користь ГУК у м. Києві сплачено військовий збір відповідно до платіжних інструкцій у розмірі: №1109 - 100,50 грн; №1100 - 150,00 грн; №1113 - 303,00 грн; №1096 - 150,00 грн.

07 жовтня 2024 року ГБК «Надія» на користь ГУК у м. Києві було сплачено ЄСВ на підставі платіжної інструкції №1097 в розмірі 2200,00 грн та платіжної інструкції №1101 в розмірі 2200,00 грн.

Згідно до платіжної інструкції №1118 від 10 жовтня 2024 року сплачено ГБК «Надія» на користь держави судовий збір в розмірі 2684,00 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції взяв до уваги встановлені у постанові Київського апеляційного суду від 10.07.2024 року обставини, а також виходив з того, що до позовної заяви у справі №753/21940/24 позивачем було додано докази понесених витрат в розмірі 59 902,00 грн у зв`язку з виконанням рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Ст. 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 200/22363/16-а (провадження № 11-720апп18) указано, що відшкодування шкоди в порядку регресу відбувається згідно з цивільним законодавством України, тобто за правилами цивільного судочинства, що унеможливлює звернення з таким позовом до адміністративного суду.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.

У ст. 237 КЗпП України визначено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації.

У зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих судам у пункті 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ч. 1 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.

Згідно з пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ч. 1 ст.134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду,що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини.

Суб`єктивними межами є те, що у двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об`єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням суду.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законої сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, установленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

У справі, яка переглядається судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_1 займав посаду Голови Правління Гаражно-будівельного кооперативу «Надія».

Із протоколу зборів членів правління (уповноважених) гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва № 23/06/26 від 26 червня 2023 року вбачається, що 26 червня 2023 року зборами членів Правління кооперативу було прийнято рішення про звільнення завідувача гаражами ОСОБА_5 , бухгалтера ОСОБА_6 , електрика ОСОБА_2 , головного енергетика ОСОБА_7 , за порушення Кодексу законів про працю, а саме невихід на роботу без поважних причин, про що було складено відповідні акти та звільнення двірника ОСОБА_8 , за власним бажанням.

Дане рішення було прийнято колегіально, одноголосно, протокол був підписаний усіма членами Правління.

В подальшому, наказом Голови Правління Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» ОСОБА_1. №3-К від 30 червня 2023 року електрика ОСОБА_2 звільнено з 30.06.2023 відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 21 березня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 липня 2024 року, визнано незаконним та скасовано наказ Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва від 30.06.2023 №3-К «Про звільнення з роботи у зв`язку з прогулом без поважних причин» в частині звільнення електрика ОСОБА_2 . Повнолено ОСОБА_2 на посаді електрика Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва та стягнуто з Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу 40200,00 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що обов`язок покрити шкоду, заподіяну у зв`язку з незаконним звільненням електрика ОСОБА_2 не може бути покладений персонально на Голову правління кооперативу - ОСОБА_1 , з огляду на наступне.

Як вбачається зі Статуту Гаражно-будівельного кооперативу «Надія» Дарницького району м. Києва, в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин, Гаражно-будівельнийкооператив «Надія» (далі - Кооператив) діє відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про кооперацію», інших чинних законодавчих актів та цього Статуту.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про кооперацію», кооператив - юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування.

Кооператив є юридичною особою створеною та зареєстрованою за законодавством України та має право від свого імені укладати правочини, набувати майнові та особисті немайнові права і нести обов`язки, виступати позивачем та відповідачем у судових органах України та інших країн, міжнародних судових інстанціях, третейських судах (п. 2.1 Статуту).

Вищим органом управління кооперативу є Загальні збори членів Кооперативу (уповноважених) (п. 7.1 Статуту).

Відповідно до п. 9.1 Статуту, виконавчим органом Кооперативу є Правління, яке очолює Голова Правління, повноваження якого визначаються Статутом. Правління і його Голова підзвітні Загальним зборам членів Кооперативу (уповноважених) і несе перед ними відповідальність за ефективність роботи Кооперативу.

Загальна кількість членів Правління Кооперативу складає 9 осіб, включаючи Голову Правління (п. 9.2).

Правління здійснює управління Кооперативом у період між Загальними зборами членів Кооперативу (уповноважених), забезпечує виконання їх рішень і звітує про виконання (п. 9.3).

Засідання Правління Кооперативу проводяться по необхідності, але не рідше 1 (одного) разу в квартал. Всі питання, що входять до компетенції Правління вирішуються колегіально, а рішення приймаються більшістю голосів за наявності не менше як 2/3 (дві третини) складу членів Правління Кооперативу. У випадку рівності голосів вирішальним є голос Голови Правління (п. 9.9 Статуту).

Згідно з п. 9.11 Статуту, Голова правління та члени Правління кооперативу, несуть особисту цивільно-правову відповідальність перед Кооперативом за збитки, завдані Кооперативу або конкретним членам Кооперативу, їх винними діями або бездіяльністю.

Оцінюючи зібрані по справі докази, зокрема протокол зборів членів Правління (уповноважених) Кооперативу № 23/06/26 від 26 червня 2023 року та положення Статуту, колегія суддів доходить висновку про те, що рішення про звільнення працівників Кооперативу, в тому числі електрика ОСОБА_2 , було прийняте колегіально, одноголосно усіма членами Правління. Вказане рішення Правління було реалізоване шляхом видачі наказу №3-К від 30 червня 2023 року, який Голова Правління ОСОБА_1. підпис, в силу своїх повноважень, визначених Статутом.

Поряд із цим, ОСОБА_1 не може нести персональну відповідальність за прийняте колегіальне рішення, оскільки позивачем не доведено, а судом в ході розгляду справи не встановлено персональної вини ОСОБА_1 у незаконному звільненні електрика ОСОБА_2 , наявності в його діях винних, протиправних дій, які призвели до незаконного звільнення працівника.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 134, статті 237 КЗпП України матеріальна відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу можна покласти при наявності її персональної вини в цьому, у випадках, коли незаконне звільнення або незаконне переведення мало місце за рішенням колегіального органу, керівник цього органу може нести зазначену матеріальну відповідальність в тому разі, коли рішення було прийняте внаслідок його винних протиправних дій.

Аналогічні висновки наведені у постанові Верховного Суду від 17.07.2024 року у справі № 439/362/22.

Застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі пункту 8 статті 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. При цьому в чинному законодавстві відсутні застереження щодо того, чи має ця особа продовжувати виконувати свої функції, чи вже має бути звільненою.

Схожі висновки викладено в постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 158/2727/20.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що на відповідача не може бути покладена персональна відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, оскільки рішення про звільнення електрика ОСОБА_2 прийнято на зборах членів Правління, колегіально, одноголосно усіма 9 членами. В свою чергу наказ №3-К від 30 червня 2023 року виданий Головою Правління на виконання цього рішення і спрямований на упорядкування кадрових та фінансових питань у Кооперативі, а також за відсутності протиправних дій Голови Правління, спрямованих на незаконне звільнення працівника та завдання шкоди Кооперативу.

Вина ОСОБА_1 у розумінні ст. 134, 237 КЗпП України при звільнені ОСОБА_2 відсутня, що є обов`язковою умовою для притягнення особи до матеріальної відповідальності лише за шкоду, яка умисно заподіяна його протиправною діяльністю або бездіяльністю, оскільки матеріалами справи не доведено, що, видаючи даний наказ, дії ОСОБА_1 були спрямовані на умисне звільнення працівника.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції зробив необґрунтовані висновки про задоволення позову Кооперативу про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника.

Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанцій і дають підстави вважати, що районним судом неправильно застосовано норми матеріального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Разом із тим, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч.2 ст. 137, ч.8 ст. 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18.

Згідно з п.п. 4, 6, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року №5076-VI договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі Двойних проти України (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі Гімайдуліна і інших проти України (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі East/WestAllianceLimited проти України заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі Баришевський проти України (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі Заїченко проти України (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі Лавентс проти Латвії зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Відповідач в апеляційній скарзі просить стягнути з позивача витрати по сплаті судового збору 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 8 445,94 грн.

На підтвердження розміру понесених відповідачем витрат на правову допомогу були надані копії: договору про надання правничої допомоги № К-А/07-01/25 від 07 січня 2025 року, копія ордеру серії АІ1798957 від 21 січня 2025 року, копію Додаткової угоди №1 від 07 січня 2025 року до договору про надання правничої допомоги № К-А/07-01/25 від 07 січня 2025 року, копія Акту приймання-передачі наданих послуг від 21 січня 2025 року до Додаткової угоди №1 від 07 січня 2025 року та до договору про надання правничої допомоги № К-А/07-01/25 від 07 січня 2025 року, копія рахунку-фактури №СФ-0000001 від 08 січня 2025 року, копія виписки з рахунку АТ «Райффайзен Банк» від 20 січня 2025 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 сплатив 8445,94 грн за послуги правової допомоги згідно рахунку-фактури №СФ-0000001 від 08 січня 2025 року.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Від сторони позивача будь-яких заперечень щодо розміру витрат на правову допомогу не надходило, заяви про зменшення таких витрат не подано.

Враховуючи характер виконаних робіт з надання правової допомоги у зв`язку із розглядом справи в апеляційної інстанції, з урахуванням принципів співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, враховуючи, що справа має невелику складність, а також зважаючи на те, що заяви про зменшення судових витрат від позивача на адресу суду не надходило, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення судових витрат за надання правової допомоги в суді апеляційної інстанції в розмірі 8 445,94 грн на користь ОСОБА_1 .

Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з положень ст. 137,141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 8445,94 грн всього на загальну суму 10 868,34 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шепель Ксенії Володимирівни задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 02 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову Гаражно-будівельного кооперативу «НАДІЯ» Дарницького району міста Києва до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок незаконного звільнення працівника, відмовити.

Стягнути з Гаражно-будівельного кооперативу «НАДІЯ» Дарницького району міста Києва на користь ОСОБА_1 2 422,40 (дві тисячі чотириста двадцять дві) гривні 40 копійок судового збору та витрати за надання правничої допомоги в апеляційної інстанціях в розмірі 8445 (вісім тисяч чотириста сорок п`ять) гривень 94 копійки, що разом складає 10 868 (десять тисяч вісімсот шістдесят вісім) гривень 34 копійок

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 , ІПН: НОМЕР_1 .

Гаражно-будівельний кооператив «НАДІЯ» Дарницького району м. Києва, адреса: 02093, м. Київ, Бориспільська, 53, к.

Повна постанова складена 05 червня 2025 року.

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.А. Слюсар