Номер провадження: 22-ц/813/2577/25
Справа № 946/6231/23
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н.В.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.11.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Одеській області на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 липня 2024 року, постановленого під головуванням судді Баннікової Н.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області Державної податкової служби України про повернення безпідставно набутого майна, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління ДПС в Одеській області Державної податкової служби України (далі ГУ ДПС в Одеській області ДПСУ) про повернення безпідставно набутого майна, в якому просила стягнути з відповідача на її користь безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 416 931,25 грн. та судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що 27 січня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу придбала у власність 13/600 частин готельного комплексу, літера «Л», розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 2,9081 га, яка перебуває у постійному користуванні продавця ТОВ «Одесатурист».

23.02.2023 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області договір купівлі-продажу від 27.01.2010 року, укладений між ТОВ «Дунай Плюс» та нею щодо 13/600 часток готельного комплексу було визнано недійсним.

Позивачка вважає, що їй мають бути повернуті усі грошові виплати, стягнуті з неї, як з власника нерухомого майна та користувача земельної ділянки, на загальну суму 416 931,25 грн., так як вказана сума грошей була сплачена на рахунки відповідача.

Позивачка зазначила, що оскільки, у відповідності до рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.02.2023 року вона не може вважатися особою, яка набувала права власності на об`єкт нерухомого майна, відповідач є таким, що одержав безпідставне збагачення, а тому повинен повернути безпідставно отримані грошові кошти.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволений.

Стягнуто з Головного управління ДПС в Одеській області на користь ОСОБА_1 безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 416 931 грн.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням суду, ГУ ДПС в Одеській області звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, прийняти постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам справи у їх сукупності, надавши перевагу доводам позивача, не прийнявши до уваги доказів відповідача та вважає, що відсутні підстави для повернення сплачених податків, оскільки позивач користувалась майном з 27.01.2010 року, саме з дати укладання договору по 23.02.2022 року і увесь цей період позивач повинна була сплачувати податки та збори.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_1 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, які не можуть бути підставами для скасування рішення суду, яке прийняте у відповідності до вимог чинного законодавства та встановлених судом обставин справи, з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Головного управління ДПС в Одеській області Зарудної А.І., пояснення адвоката Живори Є.В., представника ОСОБА_1 , перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає в повній мірі, за наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та стягуючи з ГУ ДПС в Одеській області ДПСУ 416 931,25 грн., як безпідставно отримані у відповідності до ст. 1212 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що станом на 28.07.2023 року в інтегрованій картці платника податків позивача на рахунку земельного податку та податку на нерухоме майно борг відсутній, вимог відповідач до позивача в частині сплати податків не висунув, а тому суд першої інстанції прийшов висновку, що позовні вимоги можуть бути задоволені.

Однак, з таким рішенням суду колегія суддів не погоджується, за наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеним 27.01.2010 року між ТОВ «Дунай Плюс» та ОСОБА_1 , остання придбала 13/600 часток готельного комплексу, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: літер «Л» - будівля, загальною площею 151,8 кв.м. Вказане майно розташоване на земельній ділянці, площею 2.9081 га, в межах згідно з планом, яку надано для розміщення та експлуатації підсобних та допоміжних будівель і споруд. Кадастровий номер земельної ділянки: :01:031:0108. Земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ТОВ «Дунай Плюс» (а.с. 5).

23 лютого 2023 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 23.02.2023 року, договір купівлі-продажу від 27.01.2010 року між ТОВ «Дунай Плюс» та ОСОБА_1 про продаж 13/600 часток готельного комплексу за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці, площею 2.9081 га, було визнано недійсним. Рішення набрало законної чинності 28.03.2023 року (а.с. 6-9).

ОСОБА_1 з моменту укладання договору купівлі-продажу сплачено 416 931 грн. 25 коп., в якості податку, а саме: податок на нерухоме майно за 2017 рік у розмірі 7 305,48 грн., податок на нерухоме майно за 2023 рік у розмірі 13 697,78 грн., борг за податок на нерухоме майно у розмірі 10 184,76 грн., пеню у розмірі 48 321,05 грн., а також за рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2022 року, стягнуто з ОСОБА_1 суму податкового боргу у розмірі 337 422,18 грн.

В своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що данні суми нею були сплачені на рахунок Головного Управління ДПС в Одеській області (м. Ізмаїл, вул. Кишинівська, 3), на підтвердження чого надані квитанції про сплату на загальну суму 442 110,35 грн. (а.с. 15-16).

З наданих квитанцій вбачається, що платежі були здійснені, як бюджетні платежі, надавачу послуг отримавач Казначейство України, отримувачем зазначено Головне Управління Казначейської служби в Одеській області (м. Ізмаїл).

Відповідно до п. 10.1.1 ст. 10 Податкового Кодексу України, до місцевих податків належать податок на майно.

Статтею 10 Податкового Кодексу України, передбачено, що місцеві ради обов`язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю, крім земельного податку за лісові землі) (п. 10.2-1).

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору та земельного податку за лісові землі (п.10.3.).

Зарахування місцевих податків та зборів до відповідних місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України (п.10.5.).

Відповідно до п. 14.1.147 ст. 14 Податкового Кодексу України, плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до ст. 287 Податкового Кодексу України, власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою.

У разі припинення права власності або права користування земельною ділянкою плата за землю сплачується за фактичний період перебування землі у власності або користуванні у поточному році (п.287.1.).

Пунктом 68.5 ст. 68 Податкового Кодексу України, передбачено, якщо земельні ділянки, які знаходяться у власності та/або користуванні суб`єктів господарювання, визначених відповідно до норм цього пункту, та/або окремі будівлі, споруди або їх частини, що знаходяться на цих земельних ділянках, надаються в оренду (найм, позичку) іншим фізичним та юридичним особам, плата за землю за такі земельні ділянки та земельні ділянки під такими будівлями (їх частинами) сплачується на загальних підставах.

Статтею 7 Бюджетного Кодексу України, передбачено, що бюджетна система України ґрунтується на таких принципах:

1) принцип єдності бюджетної системи України - єдність бюджетної системи України забезпечується єдиною правовою базою, єдиною грошовою системою, єдиним регулюванням бюджетних відносин, єдиною бюджетною класифікацією, єдністю порядку виконання бюджетів та ведення бухгалтерського обліку і звітності;

2) принцип збалансованості - повноваження на здійснення витрат бюджету мають відповідати обсягу надходжень бюджету на відповідний бюджетний період;

3) принцип самостійності - Державний бюджет України та місцеві бюджети є самостійними. Держава коштами державного бюджету не несе відповідальності за бюджетні зобов`язання органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування. Органи влади Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування коштами відповідних місцевих бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов`язання одне одного, а також за бюджетні зобов`язання держави. Самостійність бюджетів забезпечується закріпленням за ними відповідних джерел доходів бюджету, правом відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування визначати напрями використання бюджетних коштів відповідно до законодавства України, правом Верховної Ради Автономної Республіки Крим та відповідних місцевих рад самостійно і незалежно одне від одного розглядати та затверджувати відповідні місцеві бюджети;

Статтею 9 Бюджетного Кодексу України, встановлено, що доходи бюджету класифікуються за такими розділами:

1) податкові надходження;

2) неподаткові надходження;

3) доходи від операцій з капіталом;

4) трансферти.

2. Податковими надходженнями визнаються встановлені законами України про оподаткування загальнодержавні податки і збори та місцеві податки і збори.

3. Неподатковими надходженнями визнаються:

1) доходи від власності та підприємницької діяльності;

2) адміністративні збори та платежі, доходи від некомерційної господарської діяльності;

2-1) власні надходження бюджетних установ;

3) інші неподаткові надходження.

З урахуванням встановленого, колегія суддів приходить висновку, що відповідно до Податкового Кодексу України, плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності, при цьому плата за землю віднесена до місцевих податків, тому сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад встановлюють розміри ставок цього податку виключно в межах, визначених Податковим Кодексом України та затверджують їх своїм рішенням.

Визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Суд зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Оскільки, визначення відповідачів є правом позивачки ОСОБА_1 , яка позовні вимоги пред`явила до Головного Управління ДПС в Одеській області, однак до розгляду справи позивачем не залучено Державне Казначейство, а також орган місцевого самоврядування, на рахунок якого надходять бюджетні платежі, а суд апеляційної інстанції, переглядаючи справу не може усунути порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки не наділений повноваженнями залучення до участі у справі сторін на стадії апеляційного провадження, що само по собі унеможливлює правильне вирішення спору по суті, у задоволенні такого позову слід відмовити з цих підстав, що не позбавляє права позивача повторно звернутися до суду з аналогічним позовом, але з залученням до справи належних відповідачів.

При скасуванні рішення суду з зазначених підстав, апеляційний суд вважає також недоцільним робити аналіз доводам апеляційної скарги Головного Управління ДПС в Одеській області, так як вони можуть стати предметом розгляду справи при зверненні позивача до суду з позовом до належних відповідачів.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ст. 1 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду скасуванню, з відмовою у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судовий збір є складовою судових витрат.

За загальними правилами цивільного судочинства судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом.

При цьому, судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.

При поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції відповідачем було понесені судові витрати в розмірі 6 253 грн. 96 коп. (а.с. 146).

Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, з неї підлягає стягненню на користь Головного управління Державної податкової служби в Одеській області понесені судові витрати у вигляді судового збору сплаченому за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби в Одеській області задовольнити частково.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12 липня 2024 року скасувати.

Ухвалити постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби в Одеській області Державної податкової служби України про повернення безпідставно набутого майна залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Головного управління Державної податкової служби в Одеській області () сплачений судовий збір у розмірі 6 253 гривень 96 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18 листопада 2025 року.

Головуючий ______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________ Р.Д. Громік

______________________________________ С.М. Сегеда