Справа №705/7334/16-ц
2/705/233/25 РІШЕННЯ
02 червня 2025 року м.Умань
Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді Єщенко О.І.,
секретаря судового засідання Щербакової Л.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, 3 % річних та інфляційних витрат,
Ухвалою від 26.01.2017 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд.
20.12.2017 відповідачем ОСОБА_2 подано до суду клопотання про закриття провадження у справі з підстав того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
22.01.2018 відповідачем ОСОБА_3 подано до суду заперечення про доповнення позовних вимог від 27.12.2017, в яких він зазначив, що позов не підлягає до задоволення виходячи з того, що обґрунтування позивача не містять доказів, позовна заяви не відповідає вимогам ЦПК. Позовні вимоги він не визнає, вважає їх безпідставними та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
Ухвалою від 11.04.2018 продовжено судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Вирішено з метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України розпочати підготовче провадження у справі та призначено підготовче засідання.
25.04.2018 відповідачем ОСОБА_3 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги він не визнає, вважає їх безпідставними та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.
18.02.2020 відповідачем ОСОБА_3 подано до суду відзив на заяву ОСОБА_1 , в якому зазначив, що позовну вимоги він не визнає з тих підстав, що відповідно до розписки, яка була ним написана 12.12.2013 він зобов`язався сплатити кошти в сумі 125000 грн за товар, а саме побутову техніку, перелік якої зазначений в накладній № 010874 від 11.01.2013, але товар, зазначеній у накладній, він так від ОСОБА_1 і не отримав, а тому кошти не повертав. Тобто він не позичав коштів у ОСОБА_1 , а він йому мав передати товар, а йому кошти за зазначений товар, але угода між ними так і не відбулася. На час написання розписки від 12.01.2013 він мав статус фізичної особи-підприємця, займався роздрібною торгівлею. Товар, який мав йому передати ОСОБА_1 , також призначався для підприємницької діяльності. На час виникнення спору ОСОБА_1 також був фізичною особою-підприємцем. Вважає, що дана справа підсудна господарському суду. Просив суд закрити провадження у справі.
Ухвалою від 17.01.2022 провадження у справі закрито. Роз`яснено позивачу право на звернення за вирішення спору до суду в порядку господарського судочинства.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 31.03.2022 ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.01.2022 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 05.10.2022 ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17.01.2022 та постанову Черкаського апеляційного суду від 31.03.2022 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
24.04.2023 позивачем ОСОБА_1 подано до суду заяву про доповнення позовних вимог, в якій він зазначив, що заявою від 05.02.2020 позивач збільшував позовні вимоги. До даного часу борг відповідачами не погашено, відповідачі не вчинили жодної дії по погашенню чи врегулюванню заборгованості, окрім дій, що призвели до штучної несплатоспроможності відповідача ОСОБА_3 штучного поділу майна в суді. У цій заяві позивачем заявлена сума позовних вимог з врахуванням відсотків за користування позикою з першого дня прострочення і до 23.04.2023 момент подання заяви про збільшення позовних вимог. Першопочатково заявлена сума позову 281473,66 грн, з якої сплачені всі судові збори. На сьогодні сума відсотків у вигляді облікової ставки НБУ за весь період прострочки сплати боргу до сьогодні 24.04.2023 складає інфляційне збільшення боргу 352282,00 грн та 173554 грн як відсотки у вигляді облікової ставки НБУ. Просив: стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 борг за розпискою від 12 січня 2013 року в сумі 125000 грн, інфляційне збільшення боргу 352282,00 грн та 173554 грн, як відсотки у вигляді облікової ставки НБУ, а всього 650836,00 грн.
03.05.2023 відповідачем ОСОБА_3 подано до суду заяву, в якій він вказав, що 28.04.2023 він отримав заяву ОСОБА_1 про доповнення позовних вимог. Звернув у вагу, що ОСОБА_1 вважає, що спір виник між двома фізичними особами, але ж ОСОБА_2 є ФОП і на час написання розписки вона також була зареєстрована як ФОП. Крім того, ОСОБА_1 продовжує стверджувати, що він у нього позичив гроші і посилається на вимоги ст. 1046 ЦК України, якою передбачено відповідальність по договору позики, але мабуть він не прочитав уважно розписку, адже там жодним словом не зазначено, що він позичає у нього кошти, які зобов`язується повернути в строк, зазначений в розписці. Дана розписка була написана у зв`язку з поділом їх спільного з ОСОБА_1 бізнесу. На час написання розписки вони були ФОП. З 2003 року до 2013 року у них був спільний бізнес, тобто вони здійснювали спільну підприємницьку діяльність. У 2013 році вони вирішили працювати на партнерських стосунках без об`єднання коштів, а нерухомими об`єктами (тобто будівлями) та товаром, який був придбаний в період спільного господарювання та на спільні кошти і які використовувались для господарської діяльності розділилися. Такий розподіл між ними відбувся. Частину майна було переоформлено нотаріально, а частину по розписках. 12.12.2013 він дійсно написав розписку на частину товару вартість якого складає 125000 грн, що він отримав даний товар на зазначену суму, а кошти виплатить до 31.03.2014. ОСОБА_1 товар по накладній № 010874 від 11.01.2013 йому так і не передав, тому і кошти за даний товар він йому не виплачував. Тобто спір виник між ФОП щодо виконання зобов`язань, пов`язаних з господарською діяльністю. ОСОБА_1 на підтвердження договору позики, а саме факту передачі йому коштів, жодного належного та допустимого доказу не надав. Відсутній і акт передачі йому товару, зазначеного у розписці. Крім того, відповідачем по даній справі зазначена ОСОБА_2 , яка являється ФОП, тому вважає, що спір не може розглядати Уманський міськрайонний суд. У разі, якщо суд вважає, що даний спір підсудний Уманському міськрайонному суду, просив врахувати, що позовні вимоги він не визнає та просить відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.
20.06.2023 позивачем ОСОБА_1 подано до суду заяву-заперечення, в якій він просив суд врахувати факти недобросовісної поведінки ОСОБА_3 .
05.07.2023 відповідачем ОСОБА_3 подано до суду письмові пояснення щодо позовних вимог, в яких він вкотре наголосив про їх безпідставність та неможливість розгляду справи в Уманському міськрайонному суді Черкаської області.
12.09.2023 відповідачем ОСОБА_2 подано до суду заяву, в якій вона просила розгляд справи проводити за її відсутності. Зазначила, що підтримує пояснення ОСОБА_3 від 03.07.2023 в повному обсязі.
10.10.2023 відповідачем ОСОБА_3 подано до суду клопотання про закриття справи № 705/7334/16-ц. У клопотанні зазначив, що при прийнятті рішення від 05.10.2022 Верховним Судом не враховано ту обставину, що у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був спільний бізнес ФОП і спір, який виник між ними має господарсько-правовий характер, а ОСОБА_2 продовжує свою підприємницьку діяльність, що свідчить про поверхневий підхід до розгляду справи. Вважає даний спір не підсудний Уманському міськрайонному суду, а підпадає під юрисдикцію господарського суду. Крім того, ОСОБА_2 є неналежним відповідачем у справі.
10.10.2023 відповідачем ОСОБА_2 подано до суду клопотання про закриття провадження у справі у зв`язку з тим, що спір між сторонами виник у зв`язку із здійсненням господарської діяльності.
Ухвалою від 03.11.2023 відмовлено у задоволенні клопотань відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про закриття провадження у справі.
Ухвалою від 03.11.2023 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
04.03.2025 представником відповідача ОСОБА_3 адвокатом Слободянюком І.В. подані до суду заперечення, в яких він зазначив, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з причин того, що позивачем не надано належних доказів укладення договору позики та отримання ОСОБА_3 товарів чи грошових коштів в борг. Також розписка від 12.12.2013 не є належним підтвердженням заключення договору позики або новації боргових зобов`язань, що підтверджується висновком, викладеним у постанові Черкаського апеляційного суду від 31.03.2022. За своєю юридичною природою розписка від 12.12.2013 є договором купівлі-продажу з відстроченим обов`язком покупця оплатити товар. Однак належних доказів передачі товару на суму 125000 грн позивач не надав. Копія видаткової накладної № Наш-010874 від 11.01.2013 не може бути підтвердженням передачі вказаних в накладній товарів, так як у даній накладній відсутні повні анкетні дані отримувача, в тому числі ідентифікаційний код чи код ЄДРПОУ, рік народження або інші дані, за якими можливо ідентифікувати отримувача. Також у вказаній видатковій накладній не вказані анкетні дані осіб, які відвантажили та отримали перелічений в ній товар. Оригінал такої накладної суду не надано. Відповідач не визнає факту отримання товарів на підставі видаткової накладної, а в розписці відсутні посилання на вказану видаткову накладну та не вказано намір про вчинення новації на боргове зобов`язання. Відповідно до вимог, викладених в ст. 1046 ЦК України, договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Таким чином у разі отримання позичальником товарів він зобов`язаний повернути саме товар такої ж якості, а не грошові кошти. Перерахування боргового зобов`язання на товари в грошове зобов`язання можливе тільки за спільною згодою сторін. На момент подачі позову про стягнення боргу в листопаді 2016 року строки позовної давності стягнення боргу, який за даним позивача був заключений 11.01.2013, закінчилися. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та застосувати до позовних вимог терміни позовної давності.
28.03.2025 позивачем ОСОБА_1 подано до суду відповідь на заперечення від 03.03.2025, в якій він зазначив, що з заперечень відповідача вбачається спроба відповідачів та їх представників ввести суд в оману, маніпулювати не лише стосовно виниклих правовідносин між сторонами, а й стосовно строків їх виконання. На цих підставах просив суд задовольнити позов повністю.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та поданих до суду письмових заявах, поясненнях та відповідях на заяви та заперечення відповідачів.
Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_5 у судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Як підставу для відмови у задоволенні позову навів обставини, зазначені у запереченнях, поданих до суду 04.03.2025.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася.
Суд бере до уваги подану відповідачем ОСОБА_2 заяву від 12.09.2023, в якій вона просила розгляд справи проводити за її відсутність.
Під час розгляду справи позивач відмовився від допиту свідка ОСОБА_7 .
Вислухавши позивача, відповідача, представника відповідача та свідка, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти, відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Судом встановлено, що 12.12.2013 ОСОБА_3 написав розписку про те, що він отримав від ОСОБА_1 товарно матеріальні цінності, а саме побутову техніку на загальну суму 125000 грн, перелік яких міститься в накладній № 010874 від 11.01.2013. ОСОБА_3 зобов`язався повернути вартість цього товару в загальній сумі 125000,00 грн протягом п`ятнадцяти місяців, а саме до 31.03.2014. За згодою позикодавця сума заборгованості може погашатися позичальником періодичними платежами в межах строку цього зобов`язання. Розписка написана ОСОБА_3 власноруч без фізичного чи психологічного тиску (т. 1 а.с. 33).
Згідно з видатковою накладною № НАШ-010874 від 11.01.2013: постачальник СПД ОСОБА_1 , одержувач ОСОБА_3 , підстава договір (розписка), умова продажу товарний кредит. Згідно з переліком видаткової накладної предметом передачі є побутова техніка у кількості 72 одиниці на суму 125000 грн (т. 1 а.с. 34).
Позивач ОСОБА_1 стверджує, а відповідач ОСОБА_3 визнає, що розписка написана в результаті поділу спільного бізнесу із відповідачем. Враховуючи, що сторонами, а саме позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 не заперечується факт здійснення ними спільної підприємницької діяльності та в результаті припинення її здійснення розподіл між ними вкладень в їх спільну діяльність, суд не досліджує подані позивачем до позовної заяви докази здійснення такої діяльності, оскільки вони не стосуються предмету спору.
Також не стосується предмету спору посилання позивача на його спір з відповідачами щодо транспортного засобу, та також на розлучення відповідачів з метою створення штучної неплатоспроможності відповідача ОСОБА_3 . Суд не бере до уваги докази, надані на підтвердження вказаних обставин.
Відповідач ОСОБА_3 заперечував факт передачі йому товарно-матеріальних цінностей, а саме побутової техніки на загальну суму 125000 грн, на тій підставі, що товар він не отримував, тому у нього і не виникло обов`язку сплачувати ОСОБА_1 суму коштів за нього. Крім того, копія видаткової накладної № Наш-010874 від 11.01.2013 не може бути підтвердженням передачі вказаних в накладній товарів, так як у даній накладній відсутні повні анкетні дані отримувача, в тому числі ідентифікаційний код чи код ЄДРПОУ, рік народження або інші дані, за якими можливо ідентифікувати отримувача. Також у вказаній видатковій накладній не вказані анкетні дані осіб, які відвантажили та отримали перелічений в ній товар. Оригінал такої накладної суду не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у відповідності до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Таким чином, закон не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення договору позики, проте за домовленістю сторін чи на вимогу однієї зі сторін такий договір може бути нотаріально посвідчений (частина четверта статті 209 ЦК України). Виходячи з цього, для визначення факту укладення договору позики, нотаріальна форма договору не є визначальною.
Відповідно до частини четвертої статті 639 ЦК України, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Однак, це положення Кодексу не застосовується до тих правовідносин, що регулюються спеціальним законодавством.
Згідно зі статтею 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріальному посвідченню підлягають правочини, щодо яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, а за бажанням сторін - будь-які інші правочини, в тому числі, будь-які договори.
Відповідно до частини другої статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Саме такий момент встановлений для договорів позики (стаття 1046 ЦК України).
Системне тлумачення частини четвертої статті 639, частини другої статті 640 та частини другої статті 1046 ЦК України свідчить про те, що нотаріально посвідчений договір позики слід вважати укладеним лише у випадку, якщо такий договір позики засвідчує факт передання грошових коштів (речей). Нотаріальної ж форми договору позики не достатньо для того, щоб вважати такий договір укладеним.
Отже, приписи частини четвертої статті 639 ЦК України щодо форми договору не є домінуючими і такими, що мають більш вищу юридичну силу, ніж норми частини другої статті 640 та статті 1046 ЦК України щодо моменту укладення договору позики (моменту передачі грошових коштів).
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі частинами першою та другою статті 1050 ЦК України щодо наслідків порушення договору позичальником, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.
Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії.
При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним.
У разі встановлення отримання позичальником меншої кількості грошей або речей, ніж вказано в договорі, вважається, що договір був укладений на фактично одержану ним кількість грошей або речей.
Законодавством визначено, що момент переходу права власності на предмет позики залежить від того, що саме передається позичальникові за договором. Право власності на готівкові грошові кошти виникає у позичальника в момент фактичної передачі йому таких коштів позикодавцем.
Відповідно до статті 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.
Позивач ОСОБА_1 у позовній заяві та у поданих до суду заявах про доповнення позовних вимог просив суд стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 борг за розпискою від 12 січня 2013 року. До матеріалів справи позивачем додано копію розписки від 12 грудня 2013 року. Таким чином, позивачем до позову не надано основного документу, за яким він просить суд стягнути борг з відповідачів.
У розписці від 12 грудня 2013 року зазначено, що ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 товарно матеріальні цінності, а саме побутову техніку на загальну суму 125000 грн, перелік яких міститься в накладній № 010874 від 11.01.2013, та зобов`язався повернути вартість цього товару в загальній сумі 125000,00 грн протягом п`ятнадцяти місяців, а саме до 31.03.2014.
Враховуючи строк виконання повернення боргу можна допустити те, що вона складена в січні 2013 року, проте доказів на підтвердження зазначеного суду не надано.
Відповідач ОСОБА_3 під час розгляду справи неодноразово підтверджував те, що ним дійсно 12.12.2013 було написано розписку, проте товару він не отримував.
Аналізуючи долучену до матеріалів справи копію видаткової накладної № НАШ-010874 від 11.01.2013, суд установив, що вона містить підпис особи, яка є одержувачем ОСОБА_3 . Водночас номер накладної різниться з номером, зазначеним у розписці від 12.12.2013.
Крім того, підставою видачі видаткової накладної зазначено: договір (розписка), умова продажу товарний кредит. Зазначене свідчить про передачу 11.01.2013 ОСОБА_1 ОСОБА_3 товару на суму 125000 грн на підставі товарного кредиту.
Водночас суд не бере до уваги доводи відповідача ОСОБА_3 , що він не пам`ятає, чи підписував видаткову накладну від 11.01.2013 і що можливо на ній стоїть не його підпис, оскільки клопотань про призначення почеркознавчої експертизи ним під час розгляду справи не заявлено, та зазначене не спростовує висновків суду, зроблених щодо спірних правовідносин.
Суд вважає, що відсутність погодженої дії двох сторін договору позики від 12 грудня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зокрема щодо отримання позичальником товарно-матеріальних цінностей як під час написання розписки, так і до її написання, вказує на відсутність законодавчо визначених ознак двостороннього правочину.
Враховуючи встановлені обставини справи, суд дійшов висновку, що між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 не було укладено договору позики від 12.12.2013, оскільки позивачем не доведено, що ним було передано відповідачу товарно-матеріальні цінності, визначені у розписці. Під час написання розписки учасниками правочину не дотримано умов, за яких вказаний договір позики може вважатися укладеним. З доданих доказів, показів сторін та свідка неможливо встановити, чи передавалися та коли передалися товарно-матеріальні цінності. Сума боргу, яку позивач просить стягнути з відповідачів, не є позиченими грошовими коштами, а є сумою заборгованості за переданий позивачем відповідачу товар.
Таким чином, розписка від 12.12.2013 за своєю юридичною природою є договором купівлі-продажу з відстроченим обов`язком покупця (боржника) оплатити товар на суму 125000 грн.
З урахуванням заяв про доповнення позовних вимог вимоги позивача ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідачів інфляційного збільшення боргу, у розмірі 352282,00 гривень та 3 % річних в розмірі 173554 гривень, нарахованих на суму боргу за розпискою в розмірі 125000 гривень, заявлена у контексті твердження позивача про наявність між сторонами правовідносин позики не підлягає задоволенню, оскільки є похідними від вимоги щодо стягнення боргу за договором позики.
Також при розгляді справи суд вважає за необхідне зауважити, що позивачем при поданні позову до суду, в якості відповідача зазначено ОСОБА_2 , яка була дружиною відповідача ОСОБА_3 та на його думку в даній справі кошти від новації боргу по отриманих товарно матеріальних цінностей в позичкове зобов`язання, виникли під час шлюбу, вчинені в інтересах сім`ї, адже поповнили їх спільний бізнес продаж товарів у магазині «Теплий дім» у м. Умань. Відтак маються підстави для солідарного стягнення означеного боргу.
Враховуючи те, що як позивачем не надано доказів того, що розписка була написана в інтересах сім`ї, так і відповідачами не надано доказів на спростування зазначених обставин, суд при розгляді справи дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, тому підстав для аналізу обґрунтувань щодо належного чи неналежного співвідповідача ОСОБА_2 суд не вбачає, оскільки зазначене не змінює висновку суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог до кожного з відповідачів.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 78 ЦПК України визначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Враховуючи викладене, оцінюючи здобуті у справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості та достовірності, суд, розглядаючи даний спір у межах заявлених позовних вимог, вважає, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу, 3 % річних та інфляційних витратзадоволенню не підлягає.
Щодо застосування позовної давності у даній справі суд зазначає таке.
Приписами ст. 256 ЦК України визначено поняття позовної давності як строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ст.ст. 257, 258 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється в три роки, спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації - в один рік.
Згідно зі ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України).
Виходячи з вимог ст. 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю та необґрунтованістю, не вбачається підстав для вирішення питання про застосування позовної давності.
З огляду на вищевикладене, керуючись ст. ст. 19, 141, 76-81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд
У задоволенні позову відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення рішення суду.

Учасник справи, якому копія рішення суду не була вручена у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому копії рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ; АДРЕСА_6 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Відповідач: ОСОБА_3 ; АДРЕСА_7 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий

Відповідач: ОСОБА_2 ; АДРЕСА_8 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків невідомий.

Суддя О.І.Єщенко