ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3610/25 Справа № 932/1005/24 Суддя у 1-й інстанції - Цитульський В. І. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря судового засідання: Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №932/1005/24 за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання незаконними та скасування рішень, скасування державної реєстрації права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Шпигановича Євгенія Андрійовича, на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Цитульського В.І., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась з позовом до ДМР, третя особа департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР, про визнання незаконними та скасування рішень, скасування державної реєстрації права власності. В обґрунтування посилається на те, що у 2023 році успадкувала незавершений будівництвом багатоповерховий житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 12381,50м2 готовністю 95%. З відповіді Департаменту по роботі з активами Головного архітектурно-планувального управління ДМР від 24 жовтня 2023 року позивачці стало відомо що адресу АДРЕСА_1 скасовано та присвоєно даному об`єкту нерухомого майна адресу АДРЕСА_2 .

Окрім цього їй стало відомо, що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно міститься запис державного реєстратора Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР ОСОБА_2 про реєстрацію права власності за ДМР на незавершене будівництво загальною площею 13198,3 м2 за адресою АДРЕСА_2 .

Позивач вважає, що право власності на вказане майно набуто ДМР незаконно.

Зазначає, що рішенням ДМР від 25 липня 2007 року №31/17 ТОВ «Ейфель» погоджено місце розташування дитячо-юнацької спортивної школи (з реконструкцією існуючої будівлі) по АДРЕСА_3 . Рішенням ДМР від 31 жовтня 2007 року №55/22, ТОВ «Ейфель» надано дозвіл на проведення демонтажу будівлі дитячо-юнацької спортивної школи АДРЕСА_4 .

Рішенням міської ради від 27 листопада 2013 року №123/43 ОСОБА_3 надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки по фактичному розміщенню незавершеного будівництва по АДРЕСА_3 .

Рішенням міської ради від 29 січня 2014 року №56/47 ОСОБА_3 передано в оренду строком на 2 роки земельну ділянку кадастровий номер :02:422:0113 по фактичному розміщенню незавершеного будівництва по АДРЕСА_3 .

21 лютого 2014 року з ОСОБА_3 було укладено відповідний договір оренди №264, який рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська у справі №200/21311/16 від 16 лютого 2017 року поновлено терміном на 2 роки починаючи з 21 лютого 2016 року.

Наказом Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області від 01 жовтня 2014 року №172-СК скасовано реєстрацію повідомлення про початок будівництва №ДП 94 від 09 квітня 2014 року по об`єкту «Будівництво індивідуального житлового будинку та господарських будівель та споруд по АДРЕСА_3 », замовником на яке виступав ОСОБА_3 .

ОСОБА_3 мотивуючи тим, що є орендарем земельної ділянки, звернувся до Індустріального районного суду м.Дніпропетровська з позовом про визнання за ним права власності на незавершене будівництво - житловий будинок, що складається з цокольного поверху літ.А загальною площею 1 088,8 м2, готовністю 44%, який заочним рішенням суду від 19 червня 2015 року у справі №202/5198/15 задоволено та визнано за ОСОБА_3 право власності на незавершене будівництво - житловий будинок, що складається з цокольного поверху літ.А загальною площею 1 088,8 м2.

На підставі вищевказаного рішення суду за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на об`єкт незавершеного будівництва загальною площею 1 088,8 м2 за адресою: АДРЕСА_3 .

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 вересня 2024 року заочне рішення від 19 червня 2015 року у справі №202/5198/15 скасовано.

25 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки №815, відповідно до якого ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 незавершене будівництво - житловий будинок, що складається з цокольного поверху літ.А загальною площею 1 088,8 м2, готовністю 44%.

10 вересня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, про що в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено відповідний запис про реєстрацію права власності за №10554815, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

ОСОБА_4 в подальшому здійснювалось будівництво зазначеного об`єкта.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 04 липня 2016 року у справі №202/3999/16 за ОСОБА_4 було визнано право власності на 87 квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 7 549,8 м2, без акту введення в експлуатацію.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2016 року вищевказане заочне рішення було скасовано.

Рішенням сесії Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року №80/24 «Про присвоєння адреси незавершеному будівництвом багатоквартирному нежитловому будинку по АДРЕСА_3 », зазначеному об`єкту присвоюється адреса: АДРЕСА_3 , а адреси: АДРЕСА_4 , є адресами одного й того ж об`єкту незавершеного будівництвом багатоквартирного житлового будинку, що належить ОСОБА_4 та перебуває саме на земельній ділянці площею 0,1402 га, кадастровий номер :02:422:0127, яка є зареєстрованою в Державному земельному кадастрі відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Звертаючи увагу на те, що переважне право на оренду земельної ділянки, на якій перебуває нерухоме майно, і виникає саме у нього як власника цієї нерухомості ОСОБА_4 звертається до ДМР з клопотанням про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою для надання земельної ділянки орієнтовною площею 0,1402 га по фактичному розміщенню незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_3 », в оренду строком на 49 років, яке відповідачем не розглянуто і залишено без відповіді.

Постановою апеляційного суду від 20 липня 2021 року зобов`язано ДМР розглянути питання щодо передачі в оренду ОСОБА_4 земельної ділянки під незавершеним будівництвом.

Окрім цього, 12 вересня 2017 року ДМР визнає таким, що втратило чинність розпорядження міського голови від 15 жовтня 2014 №553-р «Про присвоєння об`єкту незавершеного будівництва адреси: АДРЕСА_3 ».

Рішенням ДМР від 20 вересня 2017 року №80/24, у зв`язку із зміною назв вулиць, об`єкту присвоюється нова адреса, а саме: АДРЕСА_2 .

Оскаржуваним рішенням від 20 вересня 2017 року №83/24 об`єкт нерухомого майна визнано об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра.

Оскаржуваним рішенням від 19 лютого 2020 року №31/54 визначено балансоутримувача вказаного об`єкту.

На підставі рішення ДМР №80/24 від 20 вересня 2017 року право власності на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровано за ДМР.

Постановою Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №200/13237/18 було встановлено, що власником незавершеного будівництва є ОСОБА_4 - спадкодавець позивача.

На переконання позивача оскаржувані рішення та реєстрація є незаконними оскільки право власності на незавершене будівництво позивача та її спадкодавця не скасовано у зв`язку з чим просить суд: визнати незаконним рішення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року №83/24 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_2 »; визнати незаконним та скасувати рішення Дніпровської міської ради від 19 лютого 2020 року №31/54 «Про врегулювання питань, пов`язаних з подальшим використанням об`єкта нерухомого майна»; скасувати державну реєстрацію права власності на незавершений будівництвом багатоповерховий житловий будинок по АДРЕСА_2 за Дніпровською міською радою, індексний номер 37188102 від 21 вересня 2017.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання незаконними та скасування рішень, скасування державної реєстрації права власності - відмовлено.

Не погодившись з таким судовим рішенням представник ОСОБА_1 адвокат Шпиганович Є.А. подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права.

В обґрунтування скарги зазначає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення порушені норми процесуального права, не були повністю встановлені фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, не надано вмотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, не зазначені мотиви відхилення доказів, наданих позивачкою, не зазначено мотиви застосування норм права при ухваленні даного рішення.

Окрім цього вказує, що судом першої інстанції не були встановлені спірні правовідносини та не надано оцінку позиції позивача щодо порушення її прав. Позивач, звертаючись з даним позовом до суду, наполягала на тому, що реєстрація за територіальною громадою міста в особі Дніпровської міської ради права комунальної власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 порушує її права, як спадкоємиці за законом після смерті батька на належне їй на праві власності на майно об`єкт незавершеного будівництва квартирний (багатоквартирний) житловий будинок, загальною площею 12381,5 м2, готовністю 95%, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 .

Вважає, що в оскаржуваному рішенні судом не надано оцінку жодному доказу. Суд в мотивувальній частині рішення лише вдався до перелічення доказів без їх оцінки на достатність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо та достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В рішенні Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24.12.2024 року судом не зазначено, які саме докази прийняті судом, які відхилені, мотиви їх відхилення.

Окрім цього, вважає, що суд в оскаржуваному рішенні не вказав якими ж матеріалами справи підтверджується факт набуття права власності на незавершене будівництво багатоквартирний житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради.

Зазначає, що судом не надана мотивована оцінка жодному аргументу, наведеному учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Вказує, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не тільки не надав жодної оцінки доказам, наданим сторонами, а й повністю проігнорував, не застосовуючи норми права, які регулюють спірні правовідносини, а саме відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Відповідно до ч.2 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам міста безоплатно державою, іншими суб`єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Із зазначеної норми вбачається, що перелік підстав для набуття права комунальної власності є вичерпним та у територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради не було жодної з підстав для набуття права власності на об`єкт нерухомості - багатоквартирний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_6 ).

Звертає увагу, що обґрунтовуючи свою позицію, позивач посилалась на ч.1 ст.393 ЦК України, відповідно до якої правовий акт органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна, визнається судом незаконним та скасовується. Однак судом в оскаржуваному рішенні жодним чином не надана оцінка позиції позивачки та її правовому обґрунтуванню.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не встановив та не обґрунтував належними та допустимими доказами правомірність набуття територіальною громадою міста в особі Дніпровської міської ради права власності на об`єкт незавершеного будівництва квартирний (багатоквартирний) житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , у зв`язку з чим просить скасувати рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Відповідач, скориставшись своїм правом, через свого представника подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги зазначив, що вважає її такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з відомостей, що містяться в єдиному Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та свідоцтва про право на спадщину №865 від 19.10.2023 за позивачем зареєстроване право власності на незавершене будівництво, квартирний житловий будинок 95% готовності, загальною площею 12381,5 м2 за адресою: АДРЕСА_1 .

Земельна ділянка площею 0,1669 га, кадастровий номер :02:422:0113, по фактичному розміщенню незавершеного будівництва, яке знаходиться по АДРЕСА_3 була передана ОСОБА_3 в оренду Дніпропетровською міською радою на підставі договору оренди від 21 лютого 2014 року, строком на два роки.

ОСОБА_3 відмовлено в задоволенні позову до Дніпровської міської ради про поновлення договору оренди землі та визнання укладеною додаткової угоди. Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що власником об`єкта незавершеного будівництва був ОСОБА_4 , тому за приписами статті 120 ЗК України використання позивачем вказаної земельної ділянки суперечить вимогам законодавства. Апеляційний суд дійшов висновку про відсутність порушень прав позивача.

Отже, договір оренди вказаної земельної ділянки не було продовжено з новим власником об`єкта незавершеного будівництва ОСОБА_4 .

Окрім цього, судом встановлений факт, що об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом самочинного будівництва.

Також, Позивачем у справі жодним чином не обумовлено які права та обов`язки порушені Дніпровською міською радою при ухвалені оспорюваних рішень.

Вказує, що об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (ч.2 ст.376 ЦК України).

Отже, право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці, як зазначалось вище. Позивач набув право власності на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом.

Зазначає, що позивач зареєструвала за собою право власності на незавершене будівництво загальною площею 12 381,5 м2, у той час як спадкоємцю належало лише 1088,8 м2.

Звертає увагу, що рішення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року №83/24 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_2 вже були предметом розгляду в іншій справі, та визнано судом законним та обґрунтованим, а Постановою Верховного Суду №200/13237/18 від 11.03.2020 підтверджено законність набуття права власності Дніпровською міською радою на об`єкт нерухомого майна незавершений будівництвом багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Окрім цього, позивачем не зазначено яким чином визнання незаконним та скасування рішення Дніпровської міської ради від 19.02.2020 №31/54 «Про врегулювання питань, пов`язаних з подальшим використанням об`єкта нерухомого майна» призведе до поновлення порушеного права позивача.

Заперечуючи проти апеляційної скарги, відповідач у поданому відзиві, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просив в задоволенні скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги у повному обсязі.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги і відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Так судом встановлено, що а підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, в порядку добровільного виконання зобов`язання за позикою від 10 вересня 2015 року, ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 право власності на предмет іпотеки - нерухоме майно, незавершене будівництво квартирний (багатоквартирний) житловий будинок, що розташований на АДРЕСА_1 , що складається з цокольного поверху літ.А, загальною площею 1 088,8 м2 готовністю 44%.

19 жовтня 2023 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Германенко Н.І. на ім`я позивача видано свідоцтво про право на спадщину за законом на об`єкт незавершеного будівництва багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 12381,50 м2 після смерті ОСОБА_4 .

В свою чергу за ОСОБА_3 право власності було зареєстровано на підставі рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 19 червня 2015 року №202/5198/15-ц, яке скасовано ухвалою цього ж суду від 11 вересня 2015 року.

Постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №804/3987/17 встановлено, що по АДРЕСА_1 , збудовано багатоповерховий будинок. Об`єкт незавершеного будівництва (самочинного будівництва) побудований на земельній ділянці, яка не відведена для такої мети забудовнику, без належних дозвільних документів.

Постановою Верховного Суду від 11 березня 2020 року в справі №200/13237/18 у задоволенні позову ОСОБА_4 до Дніпровської міської ради, третя особа ОСОБА_3 , про визнання протиправними та скасування, зокрема, рішення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року №80/24; рішення Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року №83/24; рішення Дніпровської міської ради від 11 жовтня 2017 року №30/25; рішення Дніпровської міської ради від 20 грудня 2017 року №47/28 «Про врегулювання питання, пов`язаних з подальшим використанням об`єкта нерухомого майна» - відмовлено.

При цьому Верховний Суд виходив із того, що ОСОБА_4 не вказав, а суд не встановив, як саме буде відновлено права позивача задоволенням заявленого ним позову.

Постановою Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі №200/18631/17 змінено в частині мотивування рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову Дніпровської міської ради до ОСОБА_4 про визнання права комунальної власності за територіальною громадою міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на незавершений будівництвом багатоквартирний житловий будинок літ. А-1, загальною площею 13 198,3 м2 на АДРЕСА_2 .

Рішеннями судів за результатами розгляду цивільних справ №200/13237/18 та №200/18631/17 встановлено наступне.

Розпорядженням Дніпропетровського міського голови від 15 жовтня 2014 року №553-р незавершеному будівництву по АДРЕСА_3 , відповідно до ситуаційної схеми розміщення.

Розпорядженням виконуючого обов`язки Дніпропетровського міського голови від 24 листопада 2015 року №882-р вулиця Плеханова перейменована на вулицю Князя Володимира Великого.

Рішенням Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року №80/24 «Про присвоєння адреси незавершеному будівництвом багатоквартирному будинку по вул. Князя Володимира Великого (Шевченківський район)», незавершеному будівництвом багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_7 присвоєно адресу АДРЕСА_2 .

Рішенням Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року №83/24 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальні громади міста Дніпра об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_2 » вказаний об`єкт нерухомого майна визначений об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради, проведено незалежну оцінку вартості об`єкта нерухомого майна - незавершеного будівництвом багатоквартирного житлового будинку та зараховано на баланс до КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР; внесено зміни до Реєстру об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, а також зареєстровано в установленому порядку право комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради, на об`єкт нерухомого майна.

Рішенням Дніпровської міської ради від 11 жовтня 2017 року №30/25 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_2 », вказаний об`єкт нерухомого майна визначений об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, в особі ДМР. Балансоутримувачем цього об`єкта нерухомого майна визначене КП «Міське управління справами» ДМР. Передано вказаний об`єкт нерухомого майна з балансу КП Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР на баланс КП «Міське управління справами» ДМР. Визнано таким, що втратило чинність, рішення міської ради від 20 вересня 2017 року №83/24 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальні громади міста Дніпра об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_2 ».

Рішенням Дніпровської міської ради від 20 грудня 2017 року № 47/28 «Про врегулювання питань пов`язаних з подальшим використанням об`єкта нерухомого майна», визначено об`єктом права комунальної власності територіальної громади місті Дніпра, в особі ДМР, об`єкт нерухомого майна: незавершений будівництвом багатоквартирний житловий будинок літ.А, за адресою: АДРЕСА_2 ; визначено балансоутримувачем об`єкта нерухомого майна КП «Дніпровські активи» ДМР; передано з балансу КП «Міське управління справами» ДМР об`єкт нерухомого майна на баланс КП «Дніпровські активи» ДМР; визнано таким, що втратило чинність рішення міської ради від 11 жовтня 2017 року №30/25 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальні громади міста Дніпра об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_2 ».

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за територіальною громадою міста Дніпра в особі ДМР зареєстровано право комунальної власності на об`єкт нерухомого майна незавершений будівництвом багатоквартирний житловий будинок загальною площею 13 198,3 м2 на АДРЕСА_2 . Підстава для державної реєстрації рішення Дніпровської міської ради від 20 грудня 2017 №47/28.

Рішення Дніпровської міської ради від 19 лютого 2020 року №31/54 «Про врегулювання питань, пов`язаних з подальшим використанням об`єкта нерухомого майна» яким визначено балансоутримувача вказаного вище об`єкта незавершеного будівництва, передано на баланс, а також визнано таким, що втратило чинність рішення міської ради №47/28.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що мета звернення позивача з даним позовом не відновить його прав.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», в редакції, станом на час виникнення спірних правовідносин (Закон №280/97-ВР) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до частин першої та другої статті 11 Закону №280/97-ВР виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи.

Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади.

Відповідно до статті 25 Закону №280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Перелік питань, які вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради передбачено статтею 26 Закону №280/97-ВР.

Відповідно до підпункту першого пункту б частини першої статті 31 Закону №280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження щодо надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Відповідно до частини 1 статті 59 Закону №280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Конституційний Суд України дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування мають право приймати рішення, вносити до них зміни та скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України, керуючись у своїй діяльності ними та актами Президента України, Кабінету Міністрів України.

Водночас, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

У справі яка розглядається, позивач ставить питання про визнання незаконними та скасування рішень Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року №83/24 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальні громади міста Дніпра об`єкта нерухомого майна по вул.Князя Володимира Великого (вул.Плеханова), 13Б»; та визнання незаконним та скасування рішення Дніпровської міської ради 19 лютого 2020 року №31/54 «Про врегулювання питань, пов`язаних з подальшим використанням об`єкта нерухомого майна».

Скасування рішення міської ради може бути одним із способів захисту прав власності, якщо це рішення прямо або опосередковано впливає на власність. Однак, не у всіх випадках скасування рішення є найкращим або єдиним способом.

Рішення міської ради може визначати нового власника або передавати право власності на майно. Рішення може змінювати категорію майна, наприклад, визнавати земельну ділянку або інше нерухоме майно комунальною власністю.

Якщо рішення міської ради є незаконним та порушує права власності, то його скасування може бути належним способом захисту.

Належний спосіб захисту залежить від конкретної ситуації та характеру порушення прав власності.

Скасування рішення міської ради можливе лише в разі його незаконності.

Для успішного захисту прав необхідно мати достатньо доказів для підтвердження незаконності рішення або порушення прав.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (див., зокрема, пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, пункт 88 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

Крім того, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див., зокрема, пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, пункт 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, пункт 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 у справі № 334/3161/17).

У певних випадках спосіб захисту імперативно «прив`язаний» до певного складу правопорушення.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень (постанова Верховного Суду від 19 грудня 2019 року у справі №520/11429/17).

Зокрема, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року у справі №804/3987/17 встановлено наступні обставини «…Враховуючи встановлення судом факту відсутності, передбачених законодавством дозвільних документів на об`єкт незавершеного будівництва, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд приходить до висновку, що таке будівництво є самочинним…».

Постановою Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №804/3987/17 рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2017 року у справі №804/3987/17 залишено в силі.

Тобто наявне рішення суду, яке набрало законної сили, яким встановлені преюдиційні факти, зокрема, що об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 є об`єктом самочинного будівництва.

Також, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_4 , правонаступником якого є позивач, вже звертався до суду із позовом про визнання протиправним та скасування рішень Дніпровської міської ради.

Так в провадженні Бабушкінського районного суду розглядалась справа №200/13237/18 за позовом ОСОБА_4 до ДМР про визнання протиправним та скасування рішення ДМР від 20 вересня 2017 року №80/24 «Про присвоєння адреси незавершеному будівництвом багатоквартирному житловому будинку по АДРЕСА_1 »; рішення ДМР від 20 вересня 2017 року №83/24 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_2 ; рішення ДМР від 11 жовтня 2017 року №30/25 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_2 ; рішення ДМР від 20 грудня 2017 року №47/28 «Про врегулювання питання, пов`язаних з подальшим використанням об`єкта нерухомого майна».

Рішенням суду, залишеним без змін постановою апеляційного суду, позов було задоволено, оскаржувані рішення ДМР було визнано незаконними та скасовано.

Але постановою Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №200/13237/18 ухвалено нове рішення - про відмову у задоволені позову ОСОБА_4 .

Отже, обставини встановлені в постанові Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №200/13237/18 мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи.

Оскільки рішення ДМР від 20 вересня 2017 року №83/24 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_2 було предметом оскарження у справі №200/13237/18, по якій судом касаційної інстанції було зроблено висновок, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Щодо оскарження рішення Дніпровської міської ради від 19 лютого 2020 року №31/54 «Про врегулювання питань, пов`язаних з подальшим використанням об`єкта нерухомого майна», то цим рішенням ДМР визначено балансоутримувача вказаного вище об`єкта незавершеного будівництва, передано його на баланс, а також визнано таким, що втратило чинність рішення міської ради №47/28, то суд зазначає, що позивачем не зазначено, як саме буде відновлено його права задоволенням даної вимоги позову.

Колегія також зазначає, що згідно до частини першої та другої статті 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (частина перша статті 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (частина четверта статті 373 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право, зокрема, дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.

Частинами третьою - п`ятою статті 376 ЦК України, відповідно, встановлено: право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника, істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (пункт 84 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18).

З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Якщо право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст.376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності не вирішить юридичної долі самочинно побудованого майна.

Відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Однак як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Для цього їм необхідно дотримуватися чіткого алгоритму дій, передбаченого в ст.376 ЦК України.

Свої вимоги позивач обґрунтувала порушенням прав, як власника об`єкта нерухомого майна по АДРЕСА_2 », яке вона успадкувала відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Германенко Н.І., наявністю в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на будинок АДРЕСА_2 за Дніпровською міською радою, яке вважає набутим ДМР незаконно.

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст.376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна й не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Отже, вимога позивача про скасування рішень Дніпровської міської ради не відповідає належному способу захисту, оскільки право власності цього суб`єкта на спірний об`єкт нерухомості не виникло (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності).

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (пункти 92-94), від 20.07.2022 у справі №923/196/20 (пункт 35)).

Як зауважила ВП ВС, порушення або оспорювання прав та інтересів, є обов`язковою передумовою звернення особи до суду за захистом своїх прав; при цьому обов`язком позивача, відповідно до ст.81 ЦПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду.

Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.

Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.

В Постанові Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18, також, зазначено, що відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

В даному випадку позивачем не доведено, що оскаржуваними рішенням Дніпровської міської ради від 20 вересня 2017 року №83/24 «Про визначення об`єктом права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_2 » та рішенням Дніпровської міської ради від 19 лютого 2020 року №31/54 «Про врегулювання питань, пов`язаних з подальшим використанням об`єкта нерухомого майна» порушено права позивача

Доводи апеляційної скарги про те, що ухваливши рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції не надав оцінку всім доводам та запереченням сторін, чим порушив засади змагальності сторін, спростовуються матеріалами справи, та зводяться до не згоди позивача із судовим рішенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційних скарг без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Шпигановича Євгенія Андрійовича - залишити без задоволення.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про визнання незаконними та скасування рішень, скасування державної реєстрації права власності - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 05.06.2025 р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв